Справа № 420/15973/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Білостоцького О.В.
При секретарі: Пудової Г.В.

За участю сторін:
Представника позивача: Міхальової Ю.О.
Представника відповідачів: Чаюк А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, Дніпровського відділу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов?язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, Дніпровського відділу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, в якому позивач просить суд:
- визнати противоправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну №22 від 04.02.2025 року стосовно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 );
- визнати противоправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.04.2014 стосовно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 );
- визнати противоправним та скасувати рішення Дніпровського відділу у місті Херсоні Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №65101301000017645 від 04.02.2025 року стосовно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 );
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області поновити дію дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 );
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області в порядку обміну, оформити та видати посвідку на постійне проживання громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 31.01.2014 року позивач як громадянка Республіки Узбекистан, перебуваючи в Україні на законних підставах, звернулася до УДМС у Херсонській області із заявою про надання дозволу на імміграцію як особа, яка є дружиною іммігранта, та надала відповідні документи, що засвідчують родинні відносини. На підставі вказаних обставин, 07.04.2014 року УДМС у Херсонській області оформило позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, та в подальшому документувало її посвідкою на постійне проживання.
Водночас, 30.08.2024 року УДМС у Херсонській області прийняло рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну чоловікові позивача, на підставі чого 04.02.2025 року начальником УДМС у Херсонській області було затверджено висновок про визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на постійне проживання громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 . Таким чином, на підставі вищевказаного висновку УДМС у Херсонській області прийняло рішення №22 від 04.02.2025 року про визнання недійсним дозволу позивачу на імміграцію в Україну від 07.04.2014 №808, яким одночасно було прийнято рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.04.2014, а також похідне від нього рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №65101301000017645 від 04.02.2025 року, яке було прийняте Дніпровським відділом у місті Херсоні УДМС у Херсонській області.
Вважаючи протиправними та необґрунтованими вищевказані рішення міграційного органу, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.
Ухвалою суду від 03.06.2026 року було відкрито провадження в адміністративній справі №420/15973/26, та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, з урахуванням особливостей, визначених положеннями ч.2 ст. 288 КАС України. Також судом було поновлено позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом у справі №420/15973/26. Судове засідання по справі було призначено на 08.06.2026 року.
Судове засідання, призначене на 08.06.2026 року, було перенесено на 16.06.2026 року у зв`язку з проголошенням в м. Одесі повітряної тривоги.
16.06.2026 року до суду від представника Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області надійшов відзив по справі (а.с.117-137), з якого вбачається, що 30.08.2024 року УДМС у Херсонській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію №52 громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_3 на підставі пункту 53 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», а саме, дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України. Крім того, оскільки відкликання та визнання недійсним дозволів на імміграцію по своїй правовій суті є тотожними з процедурою скасування дозволів на імміграцію, мають такі саме юридичні наслідки для іноземців та осіб без громадянства. 
16.06.2026 року було проведено судове засідання по справі, в якому приймали участь представник позивача адвокат Міхальова Ю.О., та представник відповідачів – Чаюк А.С., які надавали усні пояснення та обґрунтування щодо предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та заперечень проти них, фактичних обставин справи, а також долучали додаткові письмові докази. Судове засідання було відкладено за клопотання представника відповідачів у зв`язку із необхідністю надання до суду додаткових письмових доказів.
24.06.2026 року також було проведено судове засідання, в якому представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та посилалась на те, що на рішення про надання позивачу дозвіл на імміграцію в Україну у 2014 році було прийнято на підставі відомостей та документів, які були чинними на той момент. Представник відповідачів заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Суд у справі встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Узбекистан, та документована паспортним документом № НОМЕР_2 від 04.04.2025 року (а.с. 30).
Позивач з 01.11.2000 року є дружиною громадянина Республіки Узбекистан - ОСОБА_3 (далі – чоловік позивача), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.50).
31.08.2012 року до актового запису №395 від 23.09.2008 року реєстратором Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області було внесено запис №1 про визнання батьківства (зворотня сторона а.с.151), а саме ОСОБА_3 записано батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Враховуючи внесення змін до актового запису №395 від 23.09.2008 року, ПІБ дитини було змінено з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 (а.с.152), а ПІБ батька на ОСОБА_3 .
Посилаючись на вищевказані обставини, 04.06.2013 року чоловік позивача звернувся до Цюрупинського РС УДМС області із клопотанням про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про іміграцію», обґрунтовуючи це тим, що його син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України (а.с.147). 
Враховуючи вказане, 29.07.2013 року УДМС України в Херсонській області чоловікові позивача було надано дозвіл № НОМЕР_4 на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про іміграцію» (а.с.155), та документовано його посвідкою на постійне проживання в України серії НОМЕР_5 від 06.08.2023 року, із терміном дії «безстроково» (а.с. 150).
31.01.2014 року вже позивач звернулась до УДМС у Херсонській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про іміграцію», як особі, яка є дружиною іммігранта в Україні - громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 (а.с.12).
07.04.2014 року позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну №808 на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про іміграцію» (а.с.13), та 07.04.2014 року вона була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , строком дії «безстроково».
Водночас, 28.05.2024 року до УДМС у Херсонській області надійшов запит ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо підтвердження законності надання дозволу на імміграцію в Україну чоловіку позивача, який звернувся з заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні. При здійсненні такої перевірки було встановлено, що відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_5 від 04.06.2024 року №00045335382 з`ясовано (а.с. 151-153), що 18.11.2016 року реєстратором Приморського районного у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області виключено відомості про батька на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області про виключення відомостей про батька від 18.03.2015 року по справі №266/388/15-ц. Відповідно до вищезгаданого рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.03.2015 року по справі №266/388/15-ц (а.с.154) було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. Зобов?язано виключити з актового запису №395 від 23.09.2008 року, зробленого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області про народження про те, що ОСОБА_3 , є батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В рішенні суду від 18.03.2025 року було зазначено, що чоловік позивачки у 2008 році підтримував стосунки із ОСОБА_6 та дізнавшись, що у неї є син – ОСОБА_7 , 2008 р.н., став вважати себе батьком її сина. Тому у червні 2012 року він разом із ОСОБА_6 звернулись до державних органів для внесення змін в актовий запис в графі «батько». Водночас, через деякий час йому стало відомо, що він не є біологічним батьком ОСОБА_7 , внаслідок чого звернувся до суду із позовом про виключення відповідного актового запису з Реєстру про нього як батька. 
Враховуючи вищевказане, 30.08.2024 року УДМС у Херсонській області прийнято рішення №52 про скасування дозволу на імміграцію в Україну чоловіку позивача на підставі п.5-3 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» (в даному випадку, дозвіл на імміграцію скасовано, оскільки з`ясовано, що іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України) (а.с.156). Одночасно скасовано видану на підставі цього дозволу на імміграцію посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 06.08.2013 року.
Посилаючись на вищевказані обставини, 04.02.2025 року начальником УДМС у Херсонській області було затверджено висновок про визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на постійне проживання громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (а.с.15-17). Посилаючись на те, що відкликання та визнання недійсним дозволів на імміграцію по своїй правовій суті є тотожними з процедурою скасування дозволів на імміграцію, мають такі саме юридичні наслідки для іноземців та осіб без громадянства, а також те, що позивач не належить до категорії осіб, на яких поширюється виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, начальник УДМС у Херсонській області вважав за необхідне визнати недійсним рішення УДМС України в Херсонській області від 07.04.2014 року про надання дозволу на імміграцію в Україну №808 громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .
04.02.2025 року УДМС у Херсонській області прийняло рішення №22 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію» (а.с.18). Одночасно було визнано недійсною посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.04.2014 року.
Також 04.02.2025 року Дніпровським відділом у місті Херсоні УДМС у Херсонській області прийнято рішення №6510130100017645 про примусове повернення до країни походження або третьої країни відносно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , яким встановлено строк самостійного виїзду з України до 05.03.2025 року (а.с.19-21).
За твердженням представника відповідача у відзиві, згідно даних інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи «АРКАН», щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, рішення про примусове повернення позивачем виконано, після його винесення позивач залишила територію України. 
Посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.04.2014 року у позивача було вилучено під час її в`їзду на територію України з 19.03.2026 року.
Представник позивача за час розгляду справи посилалась на те, що рішення про надання позивачу дозвіл на імміграцію в Україну у 2014 році було прийнято на підставі правдивих відомостей та документів, які були момент його прийняття чинними. Крім того, прийняття рішення №22 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію», на думку представника позивача, є проявом формалізму з боку міграційного органу.
Вважаючи протиправними та необґрунтованими вищевказані рішення міграційного органу, позивач звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом.
Під час перевірки правомірності оскаржуваних позивачем рішень та дій суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
За ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно приписів ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши адміністративний позов, відзив та надані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Умови і порядок надання права на постійне проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства, підстави і порядок отримання дозволу на імміграцію в Україну та його скасування визначені Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III (в редакції від 24.11.2024 року).
За ст.1 Закону №2491-III іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Згідно ст.4 Закону №2491-III квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів, зокрема, чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження.
Статтею 6 Закону №2491-III визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання або набуття громадянства України, а також у разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню, визнанню недійсним відповідно до статей 12, 12-1 цього Закону, забезпечує ведення провадження щодо прийняття такого рішення.
Відповідно до п.1 ст.12-1 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
У разі визнання недійсним дозволу на імміграцію визнається недійсною посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Згідно ст.13 Закону №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
У разі прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання за заявою іммігранта особа повинна виїхати протягом одного місяця з дня отримання такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає примусовому поверненню чи видворенню в порядку, передбаченому законом України.
Аналізуючи вищевказані нормативні приписи, дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, серед іншого, якщо з`ясується, що його надано на підставі документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 Закону №2491-III.
В спірному випадку позиція міграційного органу полягає в тому, що фактично позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну як дружина іммігранта, який отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання такого дозволу.
Позивач же, навпаки, посилається на те, що рішення від 07.04.2014 року №808 про надання їй дозволу на імміграцію в Україну було прийнято на підставі правдивих відомостей та документів, які були на той момент чинними.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, 07.04.2014 року позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну №808 на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-III, та документовано її посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
Згідно п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-III (в редакції від 19.11.2012 року) квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях, зокрема, іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.
Тобто, позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну як дружині іммігранта - ОСОБА_3 , який отримав відповідний дозвіл 29.07.2013 року від УДМС України в Херсонській області на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про іміграцію».
При цьому, пунктом 1 ч.3 ст.4 Закону №2491-III (в редакції від 19.11.2012 року) було встановлено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Як також було встановлено судом, 31.08.2012 року до актового запису №395 від 23.09.2008 року реєстратором Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області було внесено запис про те, що батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, було записано чоловіка позивача. 
Тобто, враховуючи вищевказані обставини, дозвіл на імміграцію в Україну у 2013 році чоловік позивача отримав як батько громадянина України.
Разом з цим, як зазначено у рішенні Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.03.2015 року по справі №266/388/15-ц, судом під час розгляду справи було встановлено, що чоловік позивачки у 2008 році підтримував стосунки із ОСОБА_6 та дізнавшись, що у неї є син – ОСОБА_7 , 2008 р.н., став вважати себе батьком її сина. У червні 2012 року він разом із ОСОБА_6 звернулись до державних органів для внесення змін в актовий запис в графі «батько». Водночас, через деякий час чоловікові позивачки стало відомо, що він не є біологічним батьком ОСОБА_7 , внаслідок чого звернувся до суду в межах справи №266/388/15-ц із позовом про виключення відповідного актового запису з Реєстру про нього як батька дитини.
За ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вищезгаданого рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.03.2015 року по справі №266/388/15-ц було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 та зобов?язано виключити з актового запису №395 від 23.09.2008 року, зробленого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області про народження про те, що ОСОБА_3 , є батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На виконання вказаного судового рішення, 18.11.2016 року реєстратором Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було виключено відомості про батька (чоловіка позивача). 
Згідно п.5-3 ст.12 Закону №2491-III (в редакції від 20.10.2023 року) дозвіл на імміграцію скасовується, якщо іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України.
При цьому суд акцентує увагу на тому, що надання чоловіку позивача дозволу на імміграцію в Україну як батьку громадянина України в свою чергу було підставою для надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну як дружині іммігранта (особи, яка такий дозвіл вже отримала). Відповідач визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну позивача обґрунтовує скасуванням дозволу на імміграцію її чоловіка.
Посилання позивача в якості вирішальної обставини на те, що рішення про надання їй дозволу на імміграцію в Україну у 2014 році було прийнято на підставі відомостей та документів, які на той момент були чинними, суд при вирішенні справи №420/15973/26 в якості підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних позивачем рішень не приймає, оскільки це призвело б до формального вирішення справи.
Із досліджених судом доказів вбачається, що чоловік позивача фактично не був біологічним батьком особи, через родинні зв`язки з якою (батьківство) він отримав статус іммігранта в Україні, а внесення державним реєстратором відомостей до актового запису про батьківство не свідчить про наявність таких обставин фактично.
Крім того суд також враховує, що факт виключення відомостей з актового запису про батьківство ОСОБА_3 був зроблений за його ініціативою (звернення з позовом до суду) та з підстав, зазначених в судовому рішенні у справі №266/388/15-ц.
Також не є достатніми для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у справі №420/15973/26 посилання її представника на те, що їй належним чином не було вручено оскаржувані рішення, оскільки, як було встановлено судом, позивач, станом на 11.11.2024 року, зареєстрованою/знятою з реєстрації в Україні не значиться. Відповідач в обґрунтування причин ненадіслання позивачу оскаржуваних нею рішень слушно посилалась на те, що ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України, а тому міграційний орган був позбавлений можливості надіслати оскаржувані рішення за місцем реєстрації позивача.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем було доведено правомірність рішення міграційного органу про визнання недійсним дозволу позивача на імміграцію, з огляду на що суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області в частині визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну №22 від 04.02.2025 року стосовно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).
У суду також відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області №22 від 04.02.2025 року в частині визнання недійсною посвідки позивача на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.04.2014 року. 
За таких умов відсутні також підстави для визнання протиправним рішення Дніпровського відділу у місті Херсоні Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №65101301000017645 від 04.02.2025 року, як похідного від рішення №22 від 04.02.2025 року. 
Крім того, суд враховує посилання відповідача на те, що вказане рішення про примусове повернення позивачем фактично було виконано шляхом виїзду за територію України після його винесення.
Верховний Суд неодноразово посилався на низку рішень Європейського суду з прав людини, які розкривають підхід до обґрунтованості судових рішень.
Як зазначив Верховний Суд, ЄСПЛ у справі «Салов проти України» наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо вмотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Викладені в цьому рішенні мотиви та аргументи дають, на думку суду, відповідь на всі суттєві доводи сторін.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 44, 72-77, 90, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 257-258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, Дніпровського відділу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов?язання вчинити певні дії – відмовити.
Розподіл судових витрат не проводити.
Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII Перехідних положень КАС України, з урахуванням особливостей, визначених ч. 3 ст. 288 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України. 
Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 26 червня 2026 року.
Повне найменування сторін по справі:
Позивач – ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_6 ).
Відповідач – Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (73008, м. Херсон, вул. Кулика І., 133А, код ЄДРПОУ 37839478).
Відповідач - Дніпровський відділ Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (73008, м. Херсон, вул. Кулика І., 133А).

Суддя О.В. Білостоцький 

.