ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

25 травня 2026 року
м. Харків

справа № 644/12606/25
провадження № 22-ц/818/3380/26

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,  за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Індустріального районного суду м. Харкова від 09 березня 2026 року, постановлену суддею Ритовим Я.М., 

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2025 року адвокат Задерей Олександр Віталійович, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у загальному розмірі 320 247,02 грн. 

Ухвалою судді від 06.01.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали, яку відповідач отримав 15.01.2026 року згідно поштового повідомлення.

05.02.2025 від представника відповідача до суду надійшло клопотання, в якому останній просив визнати причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву у справі № 644/12606/25 поважними, поновити ОСОБА_2 процесуальний строк на подання відзиву, оскільки є об`єктивні перешкоди, пов`язані з дією правового режиму воєнного стану та безпековою ситуацією. Відповідач постійно проживає та зареєстрований у АДРЕСА_1 . Цей район міста, в силу географічного розташування, систематично перебуває в зоні підвищеної небезпеки через ракетні обстріли та атаки БПЛА. Постійні повітряні тривоги та загроза життю створюють об`єктивні, незалежні від волі сторін перешкоди у нормальному функціонуванні поштового зв`язку, вільному пересуванні містом для пошуку правової допомоги та своєчасного отримання кореспонденції. Верховний Суд у своїй сталій практиці (зокрема, у постановах від 07.09.2022 у справі № 910/566/21 та від 12.04.2023 у справі № 756/10292/16-ц) чітко сформулював позицію: запровадження воєнного стану є поважною причиною для поновлення процесуальних строків, якщо цей стан об`єктивно перешкоджав учаснику справи реалізувати свої права. У даному випадку проживання відповідача у прифронтовому місті Харкові є саме такою обставиною, що виправдовує незначну затримку у поданні документів. Добросовісність дій відповідача та необхідність залучення фахівця через складність розрахунків. Справа стосується не лише стягнення основного боргу, а й складних фінансових нарахувань: інфляційних втрат за період з 2019 року (розрахованих позивачем за складною формулою на кількох аркушах) та відсотків. Відповідач не має юридичної освіти та спеціальних економічних знань, необхідних для перевірки цих розрахунків та підготовки контррозрахунку. Самостійна підготовка відзиву у такій категорії справ для пересічного громадянина є неможливою. Діючи добросовісно, відповідач одразу після отримання інформації про справу розпочав пошук кваліфікованого адвоката. Час, що минув з моменту відкриття провадження (06.01.2026) до моменту звернення до адвоката, був витрачений на пошук захисника та узгодження умов співпраці, що є розумним строком в поточних умовах. Підготовка якісного відзиву з контррозрахунками потребувала додаткового часу після укладення договору. Забезпечення права на доступ до правосуддя (Практика ЄСПЛ). Відмова у прийнятті відзиву через формальний пропуск строку призведе до розгляду справи виключно на підставі аргументів Позивача, що порушить принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України). Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Іліан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey) та «Беллет проти Франції» (Bellet v. France ) наголошував, що право на доступ до суду, гарантоване ст. 6 Конвенції, не повинно обмежуватися таким чином або такою мірою, що сама суть права буде порушена. Надмірний формалізм у питанні строків, особливо коли відзив подається до дати першого судового засідання (призначеного на 09.02.2026), є недопустимим. Прийняття цього відзиву не призведе до затягування розгляду справи, оскільки суд та Позивач матимуть змогу ознайомитися з позицією Відповідача безпосередньо в засіданні або до нього, що сприятиме повному та всебічному з`ясуванню обставин. Таким чином, пропуск строку є виправданим та зумовленим поважними причинами.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 09 березня 2026 року у задоволенні клопотання предстанвика відповідача про поновлення строку на подання відзиву відмовлено та повернуто представнику відповідача відзив на позовну заяву.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду як незаконну, необґрунтовану та ухвалену з порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву, прийняти відзив на позовну заяву.

Зазначає, що відмовляючи у прийнятті відзиву через затримку в поданні на кілька днів (відзив подано до початку першого засідання), суд віддав перевагу сліпому дотриманню жорстких графіків над матеріальною істиною, чим допустив надмірний формалізм, заборонений практикою Європейського суду з прав людини (зокрема у справах Zubac v. Croatia та Perez de Rada Cavanilles v. Spain) та усталеною практикою Верховного Суду України. Суд залишив поза увагою синергію об`єктивних факторів, таких як постійна небезпека, логістичні ускладнення та перебої в роботі інфраструктури через воєнні дії в прифронтовому місті Харкові. Крім того, суд проігнорував необхідність реалізації Відповідачем конституційного права на професійну правничу допомогу (ст. 59 Конституції України), адже спір відзначається високою матеріально-правовою складністю (складні фінансові розрахунки інфляційних втрат за 6 років, приховування Позивачем факту новації боргу у 2022 році), що потребувало об`єктивно необхідного часу для залучення кваліфікованого адвоката та підготовки контррозрахунків. Незаконне повернення відзиву має наслідком вирішення судом справи виключно за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України), що неминуче призведе до розгляду спору в односторонньому «інквізиційному» порядку на підставі доводів лише однієї сторони, позбавивши Відповідача можливості довести факт подвійного штучного стягнення боргу. Копію ухвали та позовну заяву фактично доставлено та вручено Відповідачу 15 січня 2026 року (що підтверджується даними трекінгу АТ «Укрпошта» № R067071168880). Усвідомивши критичну складність заявлених вимог та відсутність у себе спеціальних юридичних знань, Відповідач негайно розпочав пошук компетентного адвоката. Договір про надання правової допомоги № 26012601/02р був укладений 02 лютого 2026 року. Адвокат миттєво включився в роботу: вже 04 лютого 2026 року подав заяву про вступ у справу, а 05 лютого 2026 року (через три дні після підписання договору) підготував і подав розгорнутий відзив на 7 аркушах із доказами та контррозрахунками.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача про продовження процесуального строку та повертаючи відзив на позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача не довів наявність поважних причин, які зумовили пропуск строку на подання відзиву.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд (ч. ч. 1-2 та 4 ст.12 ЦПК України).

За приписами ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За ч. ч. 1-2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження в справі.

Відзив на позовну заяву подається відповідачем у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч. ч. 1-2 ст. 191 ЦПК України).

Ухвалою суду від 06.01.2026 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу надано строк протягом 15-ти днів з дня отримання копії цієї ухвали на подання відзиву на позов.

Згідно поштового повідомлення, відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та судову повістку 15.01.2026 року (а.с. 17).

Отже, оскільки датою вручення відповідачу копії ухвали суду від 06.01.2026 є 15.01.2026, а тому строк для надання відзиву закінчився 30.01.2026 року.

Клопотання про поновлення процесуального строку на подачу відзиву та відзив представник відповідача подав 05.02.2026 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 22-29).

Суд першої інстанції, встановивши, що копія ухвали від 06.01.2026 року про відкриття провадження у справі 15.01.2026 року була отримана відповідачем, отже строк для подання відзиву, який був встановлений судом, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, сплив 30.01.2026 року, дійшов висновку про те, що підстави для його поновлення відсутні, тому, як наслідок, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю треба розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Отже, у даній справі відповідач відповідач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, не подавши відзив на позовну заяву у встановлений судом строк, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що строки, встановлені ЦПК України або судом, є обов`язковими для суду та для учасників судового процесу, оскільки, зокрема, визначають час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. При цьому відповідач не позбавлений можливості викласти свої заперечення проти позову у інший передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта з приводу неможливості вчасно подати відзив через введення в Україні воєнного стану, постійні обстріли та повітряні тривоги з огляду на наступне.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин , пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Враховуючи вищевикладене, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні, посилання на існування воєнного стану без належного обґрунтування, мотивування та аргументування впливу на неможливість своєчасного звернення до суду з заявою, нехтування процесуальними строками встановленими судом та строками встановленими законом, не подання відповідних підтверджуючих доказів, що унеможливили вчинення процесуальної дії у відповідний строк, не є підставою для поновлення такого процесуального строку.

Отже, факт запровадження воєнного стану в Україні та пов`язаних з цим обставин викладених представником позивача у заяві про поновлення строку на подачу відзиву, не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення чи продовження цих строків.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення питання про поновлення строку для подання відзиву, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 – залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Харкова від 09 березня 2026 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий – Н.П. Пилипчук

Судді – В.Б. Яцини

Ю.М. Мальований