Постанова
Іменем України

01 липня 2026 року
м. Київ
справа № 2-5376/11
провадження № 61-4853св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Мартєва С. Ю., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
розглянув у порядку письмового провадження справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність в. о. начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чубари Любові Вікторівни, за участю стягувача - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року, постановлену суддею Івановою Н. Ю., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року, ухвалену колегією суддів у складі Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст вимог скарги
1. У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність в. о. начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) [далі - Фортечний ВДВС] Чубари Л. В., у якій просила:
- визнати неправомірною бездіяльність в. о. начальника Фортечного ВДВС Чубари Л. В. щодо незняття арешту, накладеного на належне їй на праві власності майно згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 квітня 2012 року № НОМЕР_2;
- зобов`язати в. о. начальника Фортечного ВДВС Чубару Л. В. зняти арешт з її майна.
2. Скаргу мотивувала тим, що постановою від 19 квітня 2012 року № НОМЕР_2 Кіровський відділ державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції (далі - Кіровський ВДВС) відкрив виконавче провадження з примусового виконання рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 січня 2012 року у справі № 2-5376/11. Цією постановою Кіровський ВДВС також наклав арешт на її нерухоме майно.
Зазначила, що 03 жовтня 2012 року державний виконавець повернув виконавчий лист у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 стягувачу.
Зауважила, що на 18 квітня 2025 року вона не зареєстрована у реєстрі боржників, що дає підстави для висновку, що в неї немає боргових зобов`язань та вона не є боржником у виконавчих провадженнях. 
Послалася на те, що 21 лютого 2025 року вона подала до Фортечного ВДВС заяву про скасування арешту з її нерухомого майна, накладеного постановою Кіровського ВДВС від 19 квітня 2012 року № НОМЕР_2. Проте їй відмовили у скасуванні арешту.
Наголосила, що арешт на її майно накладений у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, яке завершене, а його матеріали знищені за закінченням строку зберігання. Тобто за відсутності відкритого виконавчого провадження немає правових підстав зберігати арешт майна, існування якого позбавляє її можливості розпоряджатися належним їй на праві власності майном.
Позиція інших учасників справи
3. У письмових поясненнях Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») зазначило, що у ОСОБА_1 є заборгованість перед банком на суму 3 203,23 доларів США.
Ствердило, що скаржниця не довела відсутності боргу та/або виконання рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 січня 2012 року у справі 
№ 2-5376/11.
Вважає, що безпідставне звільнення майна з-під арешту дозволить скаржниці уникнути обов`язків щодо погашення заборгованості перед банком, а це, своєю чергою, порушує законні права та інтереси банку.
4. В. о. начальника Фортечного ВДВС Чубара Л. В. у письмових поясненнях зазначила, що виконавчий лист за судовим рішенням, яким у примусовому порядку з ОСОБА_1 здійснювалося стягнення, повернутий стягувачу постановою від 03 жовтня 2012 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (тут і надалі - Закон № 606-XIV у редакції, чинній на час видачі виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження).
Зауважила, що повернення виконавчого документа за цією підставою не передбачало права державного виконавця зняти арешт з майна.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
5. Суди встановили, що у 2011 році Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 лютого 2008 року в сумі 3 346,77 доларів США, що становило 26 673,74 грн.
6. Заочним рішенням від 20 січня 2012 року Кіровський районний суд міста Кіровограда задовольнив позов ПАТ КБ «ПриватБанк».
Стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2008 року в розмірі 26 673,74 грн.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
7. На підставі цього рішення суд видав виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у Кіровському ВДВС (виконавче провадження № НОМЕР_2, виконавчий лист № 2-5376/11).
8. Постановою від 19 квітня 2012 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 державний виконавець Кіровського ВДВС наклав арешт на нерухоме майно боржниці ОСОБА_1 . 
9. 03 жовтня 2012 року державний виконавець Кіровського ВДВС повернув виконавчий лист № 2-5376/11 стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).
10. Повторно виконавчий лист до виконання не пред`являли.
11. 21 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Усатенко В. Ю. подав до Фортечного ВДВС заяву, в якій просив скасувати арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 за постановою від 19 квітня 2012 року Кіровського ВДВС про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.
12. Листом від 15 квітня 2025 року № 36395130.19-29 в. о. начальника Фортечного ВДВС Чубара Л. В. повідомила заявника про відсутність підстав для знаття арешту у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.
13. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрований запис про обтяження на все нерухоме майноОСОБА_1 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 19 квітня 2012 року, номер запису про обтяження 22189682, обтяжувач - Кіровський ВДВС.
Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 36931568, від 06 вересня 2017 року 11:50:18, приватний нотаріус Бабіч Л. Ю., Кропивницький міський нотаріальний округ.
Зміст ухвали місцевого суду 
14. Ухвалою від 26 листопада 2025 року Фортечний районний суд міста Кропивницького відмовив у скарзі ОСОБА_1 на бездіяльність в. о. начальника Фортечного ВДВС.
15. Судове рішення мотивував тим, що у справі немає доказів погашення боргу ОСОБА_1 за рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 січня 2012 року, яким з неї стягнули 26 673,74 грн боргу за кредитним договором від 11 лютого 2008 року. 
Зазначив, що закон не передбачав обов`язку державного виконавця зняти арешт з нерухомого майна боржниці під час повернення виконавчого документа стягувачу, позаяк останній не позбавлений можливості повторно пред`явити його до виконання.
Зміст постанови апеляційного суду
16. Постановою від 26 березня 2026 року Кропивницький апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року - без змін.
17. Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Зауважив, що обмеження права ОСОБА_1 на розпорядження своїм майном у зв`язку з арештом виправдане необхідністю виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Визнав безпідставними аргументи скаржниці про відсутність інтересу стягувача та неможливість примусового виконання, оскільки банк не вичерпав усіх заходів примусового виконання рішення суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18. 11 квітня 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» касаційну скаргу на ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року, яку мотивувала неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу на бездіяльність в. о. начальника Фортечного ВДВС.
Відомості про рух справи в суді касаційної інстанції та межі розгляду справи судом
19. Ухвалою від 28 квітня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з місцевого суду.
В ухвалі зазначив, що підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права [абзац шостий частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)].
20. 18 червня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
21. Ухвалою від 25 червня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
22. Заявниця наголосила, що вона не є боржницею за жодним виконавчим провадженням і додала до позову інформацію про неперебування її у Єдиному реєстрі боржників, а також витяг з Автоматизованої системи виконавчого провадження.
Зауважила, що з часу повернення виконавчого документа (03 жовтня 2012 року) банк більше не пред`являв його до виконання. Тобто строк пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився, минув значний час, що унеможливлює вчинення будь-яких виконавчих дій, тому збереження накладеного державним виконавцем ще у 2012 році арешту, єдиною метою якого було забезпечення виконання судового рішення в межах виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння її майном.
Послалася на постанови Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі 
№ 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі 
№ 127/1541/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, в яких сформований висновок про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Звернула увагу, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного виконавця не проводяться (див. постанову Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17).
Позиція інших учасників справи щодо доводів касаційної скарги
23. Решта учасників справи, належним чином повідомлені про касаційний перегляд справи, не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи касаційним судом
24. Суд касаційної інстанції розглядає скаргу за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України (частина перша статті 402 цього Кодексу).
25. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
26. Критерії оцінки правомірності оскарженого судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
27. Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами в оскаржених судових рішеннях норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Оцінка аргументів, наведених у касаційній скарзі
28. У цій справі постало питання щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості в межах виконавчого провадження, виконавчі дії за яким припинені у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.
Скаржниця керувалася тим, що існування арешту, накладеного в межах виконавчого провадження, виконавчі дії за яким припинилися більше 10 років тому і не можуть бути поновлені через закінчення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, суперечить власне меті цього заходу забезпечення виконання виконавчого провадження та призводить до непропорційного втручання у право на мирне володіння своїм майном.
Стягувач наголосив, що скаржниця має невиконані зобов`язання за кредитним договором, хоча не пояснив причин невжиття жодних заходів щодо виконання рішення суду про стягнення цієї заборгованості після повернення йому виконавчого документа у 2012 році.
В. о. начальника Фортечного ВДВС зосередила увагу на відсутності у державного виконавця обов`язку скасовувати арешт майна у разі повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність майна, на яке можна звернути стягнення.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності доказів виконання рішення суду (сплати боргу), у зв`язку з примусовим виконанням якого й було накладено арешт на майно скаржниці, а також з відсутності у державного виконавця обов`язку зняти арешт під час повернення виконавчого документа стягувачу.
У касаційній скарзі заявниця акцентувала увагу на, на її думку, залишених поза увагою судів обставинах невиправданості існування арешту її майна.
29. Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги частково обґрунтованими з огляду на таке.
30. За статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
31. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII).
32. Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець зазначає про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
33. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
34. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 сформувала такі висновки.
Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнювальне поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.
У Законі № 1404-VIII (чинний на час розгляду справи судами) немає норми, аналогічної нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.
Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.
Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).
35. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду розмежувала правові наслідки закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу як форм завершення виконавчого провадження.
Зазначила, що закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків, передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).
Водночас частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV визначає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 
Закону № 1404-VIII.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
36. Отже, за загальним правилом повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною третьою статті 37 Закону № 1404-VIII.
37. Водночас відсутність у державного виконавця визначеного законодавством обов`язку зняти арешт з майна під час повернення виконавчого документа стягувачу не є визначальним в оцінці законності збереження такого арешту протягом тривалого часу без перебування виконавчого документа на примусовому виконанні.
38. За змістом ЦПК України Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки в конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах.
39. Тобто подібно до застосування самої норми права врахування висновку Верховного Суду щодо її застосування не може бути механічним, а має здійснюватися з урахуванням змісту спірних правовідносин та фактичних обставин, установлених судами.
40. У справі, що переглядається, на час видачі виконавчого документа був чинним Закон № 606-XIV.
41. За змістом частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи, зокрема, видані судом у справі про стягнення заборгованості, могли бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
42. Відповідно до статті 23 Закону № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються:
1) пред`явленням виконавчого документа до виконання;
2) частковим виконанням рішення боржником;
3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
43. У цій справі 03 жовтня 2012 року державний виконавець Кіровського ВДВС повернув виконавчий лист № 2-5376/11 стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV
44. Повторно виконавчий лист до виконання протягом року після 03 жовтня 2012 року не пред`являвся.
45. Стягувачам, які пропустили строк пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 371 ЦПК України 2004 року та стаття 433 ЦПК України).
46. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII).
47. У справі немає доказів про заміну стягувача у виконавчому листі чи виконавчому провадженні, а також про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після його повернення 03 жовтня 2012 року.
48. Аргументи апеляційного суду про право стягувача звернутися з відповідним клопотанням не спростовує того факту, що строк пред`явлення виконавчого листа № 2-5376/11 до виконання закінчився 03 жовтня 2013 рокута не був поновлений судом.
49. Проте майно  ОСОБА_1 залишається під арештом на підставі постанови державного виконавця від 19 квітня 2012 року.
50. У рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави.
51. За частиною першою статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
52. Отже, правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб.
53. Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
54. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
55. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
56. Наведені норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
57. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
58. У постановах від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 Верховний Суд сформував висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
59. На неврахуванні, зокрема, цих висновків наголосила заявниця у касаційній скарзі.
60. У справі, що переглядається, рішення суду на забезпечення виконання якого накладався арешт, не перебуває на примусовому виконанні більше 10 років, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився та не поновлений. 
61. Хоча банк зазначив, що скаржниця має невиконані зобов`язання за кредитним договором, однак не пояснив причин невжиття жодних заходів щодо виконання рішення суду про стягнення цієї заборгованості після повернення йому виконавчого документа у 2012 році.
62. Також стягувач не пояснив виправданої мети збереження арешту з доволі загально окресленим предметом обтяження «на все нерухоме майно» (яке може бути або не бути у власності боржника), саме в контексті реалізації механізмів примусового виконання рішення суду, тобто в межах процедури, яка легітимізувала обмеження, однак проведення якої не може бути продовжене через пропуск стягувачем строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
63. За встановлених обставин Верховний Суд вважає, що подальше існування арешту на майно скаржниці є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує її права, позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном.
64. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
65. Наведеного не врахували суди попередніх інстанцій, констатуючи про відсутність підстав для зняття арешту з майна скаржниці.
66. Тому Верховний Суд констатує обґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 у цій частині, що дає підстави для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
67. Разом з цим Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що немає підстав визнавати протиправними бездіяльність державного виконавця у зв`язку з незняттям арешту з майна під час повернення виконавчого документа стягувачу, позаяк законодавство такого обов`язку для нього не встановлює.
68. У згаданій уже справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зауважив, що звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав особи має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
69. Водночас Верховний Суд враховує висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 про те, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Щодо суті касаційної скарги
70. За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
71. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
72. З огляду на наведені вище мотиви цієї постанови Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково; скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні вимоги її скарги про зобов`язання в. о. начальника Фортечного ВДВС Чубари Л. В. зняти арешт, накладений згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 квітня 2012 року № НОМЕР_2 на належне їй на праві власності нерухоме майно; ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити цю вимогу.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги скарги ОСОБА_1 про зобов`язання в. о. начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чубари Любові Вікторівни зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення.
3. Скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
4. Зобов`язати в. о. начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чубару Любов Вікторівну зняти арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) постановою від 19 квітня 2012 року Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 (номер запису обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22189682 [перенесено із запису 9943267]; реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 12414657).
5. Решту ухвали Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач  	С. Ю. Мартєв 	
Судді	В. М. Ігнатенко  	
	С. О. Карпенко 	
	О. М. Ситнік 	
	І. М. Фаловська