Справа №592/4338/26
Провадження №2/592/1714/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ      
11 червня 2026 року           м.Суми 
Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:
головуючого: судді Бичкова І. Г. ,
за участю секретаря судового засідання: Леоненко К. С. ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення успадкованої суми нарахованої, однак не виплаченої пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

18.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення успадкованої суми нарахованої, однак не виплаченої пенсії, із змісту якого вбачається, що він – ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсіонера Збройних Сил України – ОСОБА_2 , який перебував на обліку та отримував пенсію за вислугу років в Головному управлінні Пенсійного фонду в Сумській області, відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” . На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/3323/22 від 11.07.2022, його батькові ОСОБА_2 було перераховано з 01.04.2019 пенсію за вислугу років, на підставі виданої ІНФОРМАЦІЯ_2 довідки про розмір грошового забезпечення від 23.11.2021 № 11/34645/6287. Однак, станом на день смерті, ОСОБА_2 заборгованість із перерахованої на виконання судового рішення пенсії в розмірі 295354 грн. 48 коп. не отримав. Спадщину після смерті батька ОСОБА_2 прийняв він, про що на частину майна (частину квартири) приватним нотаріусом Шосткинського районного нотаріального округу Никоновою Г. І. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.01.2024. У зв`язку із цим, заявою від 20.01.2026 він звернувся до ГУ ПФУ в Сумській області з проханням виплатити йому, як спадкоємцю першої черги за законом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсіонера Збройних Сил України (Міністерства оборони України) – ОСОБА_2 . На вказану його заяву він отримав листа ГУ ПФУ в Сумській області від 24.02.2026, в якому зазначається про те, що нараховані на виконання судового рішення кошти будуть виплачені йому за умови надходження до УПФУ відповідного рішення суду про заміну сторони стягувача. Рахуючи, що таким чином порушуються його права на отримання успадкованої суми недоотриманої його спадкодавцем (батьком) суми пенсії, він був вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ст. ст. 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) , до інших осіб (спадкоємців) . Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України) . В силу ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Із положень ч. 1 ст. 1227 ЦК України слідує, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Як передбачено ст. 52 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” , сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у ч. 2 ст. 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в ч. 1 цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у ч. 1 цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений ч. 2 цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення” суми пенсії, що належали пенсіонеру і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини. Згідно ст. 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців) . Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті. Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку. У разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом право на спадкування виникає у спадкоємців за законом почергово. Він, як син померлого, належить до спадкоємців першої черги за законом, окрім цього він є спадкоємцем майна померлого за заповітом. Суми пенсії, які не були одержані спадкодавцем за життя, входять до складу спадщини за сукупності наступних умов: спадкодавець за життя мав право на їх одержання та не реалізував це право; після смерті спадкодавця відсутні члени його сім`ї (або їх неможливо встановити) . Водночас, якщо вина пенсіонера у неотриманні нарахованих сум пенсії відсутня, то ці суми виплачуються спадкоємцям за минулий час без обмеження будь-яким строком. Положення ч. чч. 2, 3 ст. 52 Закону № 1058-ІV, які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості та переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.09.2020 у справі № 428/6685/19, яка згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Надані ним суду докази вказують на те, що за життя його батько – ОСОБА_2 не отримав в ГУ ПФУ в Сумській області пенсію в розмірі 295354 грн. 48 коп. . Оскільки членів сім`ї ОСОБА_2 , які б зверталися до пенсійного фонду за виплатою таких сум немає, то ці пенсійні виплати увійшли до складу його спадщини. При цьому, він, як єдиний спадкоємиць за законом та заповітом, прийняв цю спадщину в установленому законом порядку. Натомість відповідач по суті відмовився виплачувати йому успадковані кошти. Посилання відповідача на те, що виплата йому недоотриманих сум пенсії має бути здійснена лише у межах виконавчого провадження лише після задоволення його заяви про заміну вибулого стягувача та за умови належного бюджетного фінансування органів Пенсійного фонду, є такими, що не ґрунтуються на законі. Подібного висновку дійшов і Хмельницький апеляційний суд в постанові від 23.01.2024 у справі № 686/9956/223 і цей висновок був підтриманий ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.03.2024. Зважаючи на вищезазначене, його право на отримання спадкової суми коштів у виді пенсії, недоотриманої його спадкодавцем, підлягає поновленню обраним ним способом захисту, шляхом задоволення позовних вимог про стягнення коштів на його користь з відповідача. Оскільки предметом судового розгляду в даному випадку є вимоги про захист права власності на спадкове майно у вигляді пенсії, яка не була виплачена за життя спадкодавцеві, то не зважаючи на те, що відповідач є державним органом, який здійснює владні управлінські функції, відповідно до ст. 19 ЦПК України, даний спір відноситься до юрисдикції загальних судів. На виконання п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він зазначає про те, що розрахунок судових витрат складає витрати на сплату судового збору в розмірі 2953,55 грн. за подання позовної заяви і на понесення додаткових судових витрат він не розраховує. На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 41 Конституції України; ст. ст. 1216, 1217, 1227, 1235, 1261 ЦК України; ст. ст. 19, 20,175, 176 ЦПК України, він просив: 1. Стягнути з Головного управління пенсійного фонду України в Сумській області на його користь в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 295354 (двісті дев`яносто п`ять тисяч триста п`ятдесят чотири) грн. 48 коп. недоотриманої пенсії. 2. Вирішити питання про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суми сплаченого ним судового збору. 3. Справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження. На виконання п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він зазначає про те, що ним не було подано до будь-якого суду України іншого позову до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав (вхідний № 10787/26 від 18.03.2026) (а. с. 1, 2) .
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.03.2026 у справі № 592/4338/26, провадження № 2/592/1714/26 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 43, ЄДРПОУ 21108013) про стягнення успадкованої суми нарахованої, однак не виплаченої пенсії. Розгляд справи було ухвалено проводити в судовому засіданні, яке відбудеться 16.04.2026 об 11:00 в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми (м. Суми, вул. Маґістратська, буд. 12 зала судових засідань № 12) з повідомленням сторін. Було ухвалено встановити відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення йому цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів. Було ухвалено роз`яснити відповідачу, що в разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов до позивача. Було ухвалено встановити позивачу строк три дні з дня отримання копії відзиву, протягом якого він має право подати суду відповідь на відзив, передбачену ст. 179 ЦПК України, до якої застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Одночасно з поданням суду відповіді на відзив позивач зобов`язаний її копію надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено встановити відповідачу строк три дні з дня отримання відповіді на відзив, протягом якого він має право подати суду заперечення, передбачене ст. 180 ЦПК України, до якого застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Копію заперечення і доданих до нього одночасно з поданням його суду відповідач повинен надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвала набрала законної сили 19.03.2026 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/134981539) (а. с. 14) .
06.04.2026 представниця відповідача за довіреністю Владимирець Юлія Іванівна надіслала на електронну пошту Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває справа № 592/4338/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення успадкованої суми, нарахованої, однак не виплаченої пенсії. Ознайомившись зі змістом позовної заяви, головне управління не погоджується з викладеними у ній доводами, вважає її необґрунтованою та безпідставною, виходячи з наступних мотивів та підстав. Щодо фактичних обставин справи. Згідно матеріалів цивільної справи, позивач – ОСОБА_1 є сином і спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсіонера Збройних Сил України – ОСОБА_2 , який до моменту смерті перебував на обліку в головному управлінні як отримувач пенсії відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб” № 2262-ХІІ. Позивач звернувся до головного управління із заявою, в якій просить здійснити йому виплату коштів в розмірі 295354,49 грн. , які були нараховані на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/3323/22 від 11.07.2022, але не виплачені ОСОБА_2 (батькові позивача) у зв`язку з його смертю; виплатити зазначені кошти ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_2 . Головне управління листом від 24.02.2026 № 1800-0202-8/8842 повідомило про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 коштів, нарахованих ОСОБА_2 (його батьку) на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2022, у відповідності зі ст. 61 Закон № 2262-ХІІ. У вищезгаданому листі зазначено про те, що за матеріалами архівної пенсійної справи ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на дату звернення позивача до головного управління сплинув 6-місячний термін з моменту смерті спадкодавця. Разом з тим, відповідно до ст. 15 Закону України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження, виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Отже, нараховані кошти ОСОБА_2 , на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 у справі № 480/3323/22, будуть виплачені його правонаступнику за умови надходження до головного управління відповідних рішень суду про заміну сторони стягувача та за наявності відповідного фінансування. Щодо нормативно-правового обґрунтування безпідставності позовної заяви. Ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За матеріалами архівної пенсійної справи померлого ОСОБА_2 відомо, що у головному управлінні обліковуються кошти, перераховані на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 у справі № 480/3323/22. Також, з наявних документів у справі відомо про те, що померлий ОСОБА_2 перебував на обліку в головному управлінні, як отримувач пенсії згідно Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 № 2262-XII. Відповідно до ст. 61 зазначеного вище Закону суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належали до числа осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Згідно ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, батьки і дружина (чоловік) , а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, але в тому разі, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. За матеріалами архівної пенсійної справи, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на дату звернення позивача сплинув 6-місячний термін з моменту смерті спадкодавця. Також, у листі головного управління від 24.02.2026 № 1800-0202-8/8842 стосовно нарахованих і неотриманих коштів ОСОБА_2 у зв`язку з його смертю, нарахованих на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду, що обліковуються у головному управлінні зазначено про те, що ці кошти можуть бути виплачені за умови надходження до управління відповідного рішення суду про заміну сторони стягувача. Відповідно до ст. 15 Закону України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. У ч. 1 ст. 379 КАС України зазначається про те, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Таким чином, зважаючи на зазначене вище, на момент звернення позивача до головного управління, підстави для виплати йому нарахованих коштів ОСОБА_2 відсутні. Щодо судових витрат. Вона звертає увагу суду на те, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, запровадженням воєнного стану згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” , в Україні було введено воєнний стан з 05:30 24.02.2022, який неодноразово було продовжено. Отже, запровадження в країні військового стану призводить до зменшення бюджетних асигнувань на цілі, що не стосуються оборони країни, на забезпечення належних умов життя громадян під час війни. Згідно п. п. 20, 29 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Повноваження Пенсійного фонду України, як виконавця бюджетних програм, визначаються ст. 23 цього Кодексу, а саме: будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Головним розпорядником коштів державного бюджету, що виділяються на фінансування пенсійних програм, є Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України – відповідальний виконавець і розпорядник коштів нижчого рівня. Відповідно до ст. 73 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-ІV від 09.07.2003, кошти Пенсійного фонду використовуються на виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 72 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Враховуючи заборону використовувати кошти Пенсійного фонду на цілі, не передбачені пенсійним законодавством, та відсутність рахунків в органах Казначейства вона вважає правильним відшкодувати понесені судові витрати позивача за рахунок Державного бюджету України. Виходячи з вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 44, 47, 77, 242, 245 КАС України, вона просила: 1. У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області відмовити у повному обсязі. 2. У разі задоволення позову, судові витрати стягнути за рахунок Державного бюджету (вхідний № 15473/26 від 06.04.2026) (а. с. 16-18) .
10.06.2026 позивач ОСОБА_1 надіслав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про розгляд справи за відсутності позивача, із змісту якої вбачається, що на 11:00 11.06.2026 призначено розгляд справи за його позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 43, ЄДРПОУ 21108013) про стягнення успадкованої суми нарахованої, однак не виплаченої пенсії. Даною заявою він просив суд розглянути справу за його відсутності (без його участі) . Позовні вимоги повністю підтримав та просив суд їх задовольнити (вхідний № 23478/26 від 10.06.2025) (а. с. 24) .
В судове засідання представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області не прибув. Про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Його неприбуття не є перешкодою для розгляду справи по суті (а. с. 15, 23) .
Ознайомившись із позовною заявою, доданим до неї копіями документів, які містяться в матеріалах судового провадження, відзивом на позовну заяву, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному судовому реєстрі в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 у справі № 480/5083/19, провадження № 2-а/818/5276/19 адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії було задоволено. Було ухвалено визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо зменшення ОСОБА_2 розміру пенсії за вислугу років з 90 % до 70 % грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018. Було ухвалено зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, код ЄДРПОУ 21108013) здійснити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату пенсії за вислугу років із розрахунку 90 % відповідних сум грошового забезпечення, з 01.01.2018, з урахуванням раніше виплачених сум. Було ухвалено стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, код ЄДРПОУ 21108013) суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. . Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення набрало законної сили 21.02.2020 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87073106) .
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 у справі № 480/3323/22, провадження № 2-а/480/3353/22 адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, код ЄДРПОУ 21108013) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії було задоволено. Було ухвалено визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо непроведення ОСОБА_2 перерахунку та виплати пенсії за вислугу років з 01.04.2019 на підставі оновленої довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.11.2021 № 11/34645/6287. Було ухвалено зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області провести перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_2 з 01.04.2019 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 23.11.2021 № 11/34645/6287, виданої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 90 % відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням раніше проведених виплат. Було ухвалено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_2 992,40 грн. в рахунок відшкодування судового збору. Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення набрало законної сили 11.08.2022 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105175106) .
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обов`язок щодо доказування не є безмежним. Дана стаття встановлює три групи обставин, від доказування яких звільняються сторони та інші особи, які беруть участь у справі. Це обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі (ч. 1) , загальновідомими (ч. 3) та преюдиційними (ч. ч. 4-6) . Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням, вироком, ухвалою чи постановою суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням, вироком, ухвалою чи постановою суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: - обставина встановлена судовим рішення; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 14 від 18.12.2009 наголошує на тому, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Тому, якщо сторона хоче обійти цю норму, вона може це зробити шляхом залучення у процес додаткового відповідача або третьої особи. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами-учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу “правомірних або законних очікувань” та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах “Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії” та “Федоренко проти України” Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути “існуючим майном” або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні “виправданими очікуваннями” щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf. , Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, с. 21, п. 31; п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Федоренко проти України” ) . У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття “майно” , а саме: в контексті ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як “існуюче майно” , так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого “права власності” (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини “MALTZAN and Others v. Germany” від 02.03.2005) . Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися “активом” , вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України “Про Заяву Верховної Ради України “Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод” № 462-VIII від 21.05.2015 було схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених п. 3 ст. 2, ст. ст. 9, 12, 14, 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. ст. 5, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому Пленум Верховного Суду України наголошує на тому, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого “права власності” . Таким чином, ст. 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту “правомірних (законних) очікувань” щодо певного стану речей (у майбутньому) , оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини установив, що наявність “правомірних (законних) очікувань” є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності “правомірних очікувань” у розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, “правомірні (законні) очікування” – це очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права. Згідно із ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини “Брумареску проти Румунії” від 28.11.1999 (п. 61) . Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні у справі “Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови” від 13.12.2001 Європейський суд з прав людини зазначив про те, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109) . Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов`язані із виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права. Рівність усіх перед законом, що випливає із ч. 2 ст. 21 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях) .
Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) , який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) .
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів) .
Достовірність доказів – це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність – це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.
Отже, в даному випадку заявлені позивачем вимоги відповідають ефективному способу захисту порушених прав, а їх задоволення призведе до поновлення цих прав.
Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” № 9 от 01.11.1996 з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції України) , судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Ст. 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010) .
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення успадкованої суми нарахованої, однак не виплаченої пенсії, слід задовольнити. Слід стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (юридична адреса: 40009, Сумська обл. , м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 43, код ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 295354 (двісті дев`яносто п`ять тисяч триста п`ятдесят чотири) грн. 48 коп. недоотриманої пенсії. Слід стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2954 грн. 00 коп.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення успадкованої суми нарахованої, однак не виплаченої пенсії, задовольнити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (юридична адреса: 40009, Сумська обл. , м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 43, код ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 295354 (двісті дев`яносто п`ять тисяч триста п`ятдесят чотири) грн. 48 коп. недоотриманої пенсії.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2954 грн. 00 коп. .
Рішення може бути оскаржене.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Головуючий:       Ігор БИЧКОВ