ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2883/25  Номер провадження 22-ц/814/1705/26	Головуючий у 1-й інстанції Назарьова Л. В.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Панченка О.О.
суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М.
при секретарі Філоненко О.П.
за участю заявника ОСОБА_1 його представника адвоката Галушко С.С., представника Служби в справах дітей Білицької селищної ради Чесак Н.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Галушко Сергія Станіславовича на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 19 грудня 2025 року ухвалене у складі судді Назарьової Л.В. та присяжних Божко Л.М., Ігнатенко О.М., повний текст судового рішення виготовлено - дати не вказано
у справі за заявою ОСОБА_1 про усиновлення дітей,-
В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст заяви
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області з заявою про усиновлення дітей.
В заяві зазначав, що між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Дружина заявника має неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до свідоцтва про народження, батьком дітей значиться ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 
ОСОБА_1 виховує ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як своїх рідних синів, допомагає їм та піклується про них. Між ними склалися теплі, родинні стосунки.
Зазначав, що він матеріально забезпечений, має постійний дохід, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, здоровий. Умови проживання дітей є добрими та відповідають санітарно-гігієнічним нормам.
Враховуючи викладене заявник просив суд визнати його усиновлювачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , змінити по-батькові дітей з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » і внести до актових записів про народження дітей, записавши ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 19 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про усиновлення дітей відмовлено.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 - адвокат Галушко С.С. та подав на нього апеляційну скаргу в якій прохає рішення суду першої інстанції скасувати ухвалити нове рішення про задоволення зави про усиновлення.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що ухвалюючи рішення у справі судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухавши учасників справи перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Встановлені обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_3 . Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 яке видано виконавчим комітетом Білицької селищної ради Кобеляцького району Полтавської області 13 листопада 2008 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 яке видано виконавчим комітетом Білицької селищної ради Кобеляцького району Полтавської області 04 січня 2013 року батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а.с.9).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 яке видано виконавчим комітетом Білицької селищної ради Кобеляцького району Полтавської області 01 жовтня 2018 року (а.с.11).
16 вересня 2025 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_9 зареєстровано шлюб (а.с.12).
ОСОБА_1 і ОСОБА_10 є батьками спільної малолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 
ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с. 13). Квартира, в якій проживає заявник належить його дружині, ОСОБА_10 , матері дітей.
Зі змісту акту обстеження умов проживання від 04.11.2025 року вбачається, що умови проживання задовільні, квартира облаштована меблями, сучасними побутовими приладами та технікою. У дітей є окремі кімнати, облаштоване місце для навчання, відпочинку. Діти забезпечені необхідними гаджетами. Стосунки в сімї дружні, взаємоввічливі (а.с.19). 
ОСОБА_1 офіційно не працевлаштований та заробітної плати не отримує, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (а.с.14).
Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не доведено здатності забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дітей.
Застосування норм права , що регулюють спірні правовідносини
Так, відповідно до статей 3, 4, 5, 7 Сімейного Кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Сім`я створюється, в тому числі, і на підставі усиновлення. Держава створює пріоритет сімейного виховання дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
Усиновленою може бути дитина (ч. 1 ст. 208 СК України). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з положеннями статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 211 СК України усиновлювачем може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років.
Згідно з положеннями статті 217 СК України усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Угода про надання усиновлювачем плати за згоду на усиновлення дитини батькам, опікунам чи іншим особам, з якими вона проживає, є нікчемною. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Якщо мати чи батько дитини є неповнолітніми, крім їхньої згоди на усиновлення потрібна згода їхніх батьків. Письмова згода матері на усиновлення засвідчується нотаріусом. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення.
Статтею 218 СК України передбачено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.
Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що вирішуючи заяву по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона необхідна); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин 1 - 3 статті 218 СК щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам.
Статтею 223 СК України встановлено, що особа, яка бажає усиновити дитину, подає до суду заяву про усиновлення. Подання такої заяви через представника не допускається. Заява про усиновлення може бути відкликана до набрання чинності рішенням суду про усиновлення.
Відповідно до положень статті 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; особу дитини та стан її здоров`я; ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.
Статтею 207 СК України визначено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Згідно зі статтею 8 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ETS N58), прийнятої 24 квітня 1967 року в Страсбурзі, і яка, відповідно до статті 9 Конституції України, є складовою частиною національного законодавства України, компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише тоді, коли впевниться, що воно здійснюється в інтересах дитини. Кожного разу компетентний орган звертає особливу увагу на те, щоб це усиновлення забезпечило дитині стабільні та гармонійні домашні умови.
Частиною першою статті 21 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Суд, постановляючи рішення про усиновлення неповнолітньої особи, враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров`я, а також інші обставини, що мають істотне значення.
При дотриманні всіх умов, встановлених СК України, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На думку колегії суддів, суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у справі доказам та прийшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав для усиновлення дітей, оскільки відсутні докази того, що таке усиновлення відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Згідно з частинами 1,2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей від 27.11.2008 (ратифікованої Україною 15.02.2011), компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних.
Установлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим, та inter alia, таких питань:
a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину;
b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину;
c) причини, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення;
d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою;
e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану;
f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини.
Положення цієї статті не впливають на повноваження чи обов`язок компетентного органу отримувати будь-яку інформацію або докази, незалежно від того, чи охоплюються вони обсягом такого встановлення обставин, і які він розглядає як такі, що можуть бути використані (ч.4 ст.10 Європейської конвенції про усиновлення дітей).
Компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини (ч.1 ст.4 Європейської конвенції про усиновлення дітей) .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не зазначено чітких та переконливих мотивів, що спонукають його на усиновлення дітей, а лише вказано про спільне проживання із ними та матір`ю дітей, з якою він уклав шлюб за однією адресою. 
На час розгляду справи місцевим судом ОСОБА_1 не працевлаштований та з його слів має нестабільний дохід.
Крім того, заявником не надано доказів того, що із заявою про усиновлення від звернувся не з метою уникнення мобілізації.
Також матеріали справи не містять доказів того, що усиновлення відповідатиме інтересам дітей, які відносини наразі склалися між дітьми та кандидатом в усиновлювачі (заявником), не відображено дійсні обставини усиновлення, а також добросовісність і мету такого усиновлення.
Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення до суду із заявою про усиновлення є формальним, і таке усиновлення у даному випадку не буде відповідати якнайкращим інтересам дітей.
Докази та обставини, на які ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Галушко Сергія Станіславовича - залишити без задоволення .
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 19 грудня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 травня 2026 року.

СУДДІ: О.О. Панченко

Т.В. Одринська

В.М. Триголов