_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/3252/24
Провадження № 2/947/103/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Гниличенко М.В.
при секретарі – Тіщенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, суд –

ВСТАНОВИВ:

24.01.2024 року позивачка ОСОБА_1 , через представника – адвоката Верховець К.С., звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., яким просить витребувати у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області 08.09.2006 року, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Красноармійським МВУМВС України в Донецькій області 24.01.2022 року, РНОКПП НОМЕР_4 , житловий будинок загальною площею 289,0 кв.м., житловою площею 71,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області 08.09.2006 року, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Красноармійським МВУМВС України в Донецькій області 24.01.2022 року, РНОКПП НОМЕР_4 , земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, площею 0,029 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , нею було набуто у власність на підставі відплатних договорів - житловий будинок, загальною площею 289,0 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, площею 0,029 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в якому після придбання вона почала і продовжує проживати разом з членами своєї сім`ї. Також, позивачка посилається на те, що у грудні 2023 році їй стало відомо, що належне їй на праві власності вказане нерухоме майно (житловий будинок та земельна ділянка) вибуло з її власності у незаконний спосіб, поза її волі та внутрішнього волевиявлення, що слугувало підставою для звернення до відповідних правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину щодо належного їй нерухомого майна. 
Дізнавшись, що належне їй на праві власності нерухоме майно незаконно було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24.11.2023 року за р. №1203, №1204, позивачка вказує, що їй стало відомо, що відповідне майно було відчужено від її імені громадянином ОСОБА_2 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.11.2023 року за реєстровим № 357, а також використовуючи нотаріально посвідчену згоду її чоловіка, яка була оформлена заявою від 09.10.2023 року за реєстровим № 989. 
Однак, позивачка стверджує, що нотаріально посвідчену довіреність від 23.11.2023 року за реєстровим № 357 щодо уповноваження ОСОБА_2 на продаж належного їй майна, вона не доручала, не складала і не підписувала, як і не схвалювала будь-яких дій з продажу належного майна на підставі зазначеної довіреності. Додатково позивач вказує, що її чоловік також не підписував і не мав можливості підписати заяву про згоду на продаж належного їй майна, оскільки в час посвідчення заяви від 09.10.2023 року за реєстровим № 989, що мало місце в місті Запоріжжя, він перебував разом з нею – ОСОБА_1 в місті Одесі, оскільки вона проходила лікування за наслідком закритого медіального перелому шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків.
При цьому, як вказує позивач, згоду на укладення спірного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки позивач не надавала, не підписувала, наміру та волевиявлення здійснювати продаж об`єктів нерухомості не мала, будь-яких осіб щодо продажу від свого імені не уповноважувала, кошти за продаж майна не отримувала. Стверджує, що оригінал паспорта на час звернення з позовом знаходиться у позивача, а відтак посвідчення документів від її імені здійснювалось за участі іншої особи. 
Позивач вважає, що належне їй нерухоме майно вибуло з її власності у незаконний спосіб, на підставі підроблених документів, за змовою осіб, без належних на те підстав, за відсутності її волі та внутрішнього волевиявлення, за відсутності будь-якого її наміру на настання правових наслідків такими правочинами. Поряд з цим, позивач також вказувала, що їй не відомі особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які на її думку діяли недобросовісно та протиправно.
Під час розгляду справи, представник позивачки додатково вказувала на підстави незаконності вибуття з її власності належного їй нерухомого майна, що викладено і оцінку чому відображено в тексті рішення суду.
Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 289,0 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, площею 0,029 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити державним реєстраторам, нотаріусам, державним чи приватним виконавцям, будь-яким третім особам вчинити будь-які реєстраційні дії, зокрема, відчуження, стосовно житлового будинку, загальною площею 289,0 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити державним реєстраторам, нотаріусам, державним чи приватним виконавцям, будь-яким третім особам вчинити будь-які реєстраційні дії, зокрема, відчуження, стосовно земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, площею 0,029 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, до позову позивачкою було додано клопотання про витребування доказів.
Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2024 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.02.2024 року було відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Вищевказана ухвала суду була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу, третім особам подання письмових пояснень. Призначено підготовче судове засідання./а.с.50, т.1/.
Крім того, в ухвалі про відкриття провадження, судом було вирішено клопотання позивача про витребування доказів, зокрема: 
- витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л.: завірені належним чином документи, що стали підставою для посвідчення довіреності на ім`я ОСОБА_2 від 23.11.2023 року за р.№ 357; завірену належним чином посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_2 від 23.11.2023 року за реєстровим № 357; 
- витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. наступні документи: завірену належним чином копію реєстраційної справи за Договором купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер 1204, виданий 24.11.2023 року; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70394642 від 24.11.2023 року; завірену належним чином копію реєстраційної справи за Договором купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, серія та номер 1203, виданий 24.11.2023 року; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70394642 від 24.11.2023 року; завірену належним чином копію реєстраційної справи за Договором позики, серія та номер 1212; завірену належним чином копію реєстраційної справи за іпотечним договором, серія та номер 1213; завірену належним чином згоду ОСОБА_4 , викладену у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Садовніченко В.М., приватним нотаріусом міського нотаріального округу 09.10.2023 року за реєстровим № 989.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.02.2024 року /а.с.54-56, т.1/ заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Верховець К.С. про забезпечення позову задоволено та вжито заходи забезпечення пред`явленого ОСОБА_1 позову шляхом:
- накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 289,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1755884751101; 
- накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, площею 0,029 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1094927751101.
11.03.2024 року до суду в порядку виконання ухвали суду від 09.02.2024 року надійшли витребувані судом докази від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. /а.с.60-207, т.1; а.с.1-63, ІІ том/.
14.03.2024 року до суду в порядку виконання ухвали суду від 09.02.2024 року про вжиття заходів забезпечення позову надійшла відповідь з Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради з повідомленням про виконання ухвали суду після безпосереднього звернення заявника до Відділу /а.с.64-65, ІІ том/.
25.03.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_3 , через представника – адвоката Гребнєва І.І., надійшло клопотання про відкладення судового засідання та ознайомлення з матеріалами справи /а.с.67-68, ІІ том/.
08.05.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_3 , через представника – адвоката Гребнєва І.І., надійшло повторне клопотання про відкладення судового засідання та ознайомлення з матеріалами справи /а.с.80, ІІ том/.
27.05.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_3 , через представника – адвоката Гребнєва І.І., надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання та продовження підготовчого провадження /а.с.81-83, ІІ том/.
27.05.2024 року до суду від позивачки ОСОБА_1 , через представника – адвоката Верховець К.С., надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову /а.с.97-205, ІІ том/.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.05.2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Верховець К.С. про забезпечення позову задоволено. 
Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 та/або іншим третім особам: вчиняти дії щодо вселення будь-яких осіб у житловий будинок, загальною площею 289,0 кв.м., житловою 71,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вчиняти дії щодо зміни, скасування (припинення) державної реєстрації (декларування) місця проживання будь-яких осіб в житловому будинку, загальною площею 289,0 кв.м., житловою 71,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вчиняти дії щодо виселення з житлового будинку, загальною площею 289,0 кв.м., житловою 71,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та членів її родини, зокрема ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ./а.с.107-109, ІІ том/.
28.05.2024 року до суду від представника позивача - адвоката Верховець К.С. надійшла заява про приєднання до матеріалів справи Висновку експерта №20/05 від 20.05.2024 року Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення почеркознавчої експертизи /а.с.111-132, ІІ том/.
29.05.2024 року до суду від представника позивача – адвоката Верховець К.С. надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого, судом 30.05.2024 року постановлено ухвалу суду, якою клопотання задоволено та витребувано з Адресно-довідкового бюро при ВГШРФО ГУМВС України в Одеській області та Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію про зареєстрованих осіб у будинку загальною площею 289,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.133-140, ІІ том/. 
20.06.2024 року та 27.06.2024 року до суду на виконання ухвали суду від 28.05.2024 року про вжиття заходів забезпечення позову надійшли відповіді з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради /а.с.145-146, ІІ том/.
05.07.2024 року та 15.07.2024 року до суду на виконання ухвали суду від 30.05.2024 року надійшла витребувана судом інформація з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради /а.с.151, 155, ІІ том/.
12.07.2024 року до суду на виконання ухвали суду від 30.05.2024 року надійшла витребувана судом інформація з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області /а.с.153, ІІ том/.
16.08.2024 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Трусова А.С. надійшло повідомлення про припинення повноважень адвоката Верховець К.С., як представника позивачки ОСОБА_1 /а.с.161-163, ІІ том/.
30.08.2024 року до суду від Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи надійшла заява про повернення висновку експерта №20/05 від 20.05.2024 року для доопрацювання, у зв`язку з тим, що виявлено недоліки, зокрема надано копії документів не в повному обсязі./а.с.165-166, ІІ том/.
10.10.2024 року до суду надійшла від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Трусова А.С. заява про збільшення розміру позовних вимог /а.с.179-182, ІІ том/.
18.11.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кузякова О.В. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи /а.с.187-188, ІІ том/. 
20.11.2024 року до суду надійшла заява про вступ у справу адвоката Берназ-Ганєвої А.В., як представника позивачки ОСОБА_1 /а.с.189-190, ІІ том/.
10.12.2024 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Трусова А.С. надійшла заява про припинення повноважень ОСОБА_8 , як представника позивачки /а.с.194, ІІ том/.
10.12.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Берназ-Ганєва А.В. не підтримала заяву про збільшення розміру позовних вимог, подану до суду 10.10.2024 року та просила суд не здійснювати її розгляд /а.с.209, ІІ том/.
10.12.2024 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Берназ-Ганєвої А.В. надійшла заява про зміну предмета позову, в якій представник позивача зазначає, що до первісно заявлених вимог про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , сторона позивача доповнює позовними вимогами про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24.11.2023 року, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладених між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.11.2023 року, діяв ОСОБА_2 , як продавець, та громадянином ОСОБА_3 , як покупцем, - недійсними; встановити порядок виконання рішення суду в частині витребування майна із чужого незаконного володіння, зазначивши, що рішення суду після набрання законної сили є підставою для проведення державної реєстрації шляхом припинення права власності ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстрації права власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 ; визнати договір іпотеки від 27.11.2023 року, укладений між ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, та ОСОБА_5 , як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., реєстровий номер 1213 – недійсним; скасувати державну реєстрацію права іпотеки ОСОБА_5 та державну реєстрацію заборони на нерухоме майно – житловий будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 . Вирішити питання про стягнення судових витрат./а.с.1-74, ІІІ том/.
Оглянувши вказану заяву сторони позивача про зміну предмету позову, судом було встановлено її відповідність вимогам ст. 175, 177 ЦПК України. Встановлено, що у відповідній заяві позивачкою збережені первісні позовні вимоги, доповнено новими, посилаючись на ті ж самі підстави що і в первісному позові, доповнивши їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову, у тому числі з підстав подальшого передання спірної квартири в іпотеку, а також з посиланням на актуальну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо ефективного способу захисту порушеного права. З огляду на зміст прохальної частини вказаної заяви, суд встановив, що позивач доповнив позовні вимоги новими вимогами, тобто змінив предмет позову, а первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову.
За наслідком вирішення питання щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову, 19.03.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою було прийнято заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Берназ-Ганєвої А.В. про зміну предмета позову, та уподальшому вирішено розглядати справу з урахуванням позовної заяви зі зміною предмету позову від 10.12.2024 року /а.с.174,175, ІІІ том/.
03.02.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кузякова О.В. надійшли додаткові пояснення у справі, у відповідності до яких відповідач за наслідком ознайомлення з заявою про зміну предмету та підстав позову, зазначив що не заперечує проти задоволення позовних вимог та не проти задоволення позову. Розгляд справи просить суд провести за відсутності представника відповідача /а.с.93, ІІІ том/. 
До зазначеної заяви про зміну предмету позову, 10.12.2024 року представник позивача - адвокат Берназ-Ганєва А.В. також надала заяву про залучення співвідповідачів по даній цивільній справі, заяву про виклик і допит свідків та клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2025 року заяву представника позивача про залучення співвідповідачів у даній цивільній справі задоволено.
Залучено у якості співвідповідачів наступних осіб:ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 . /а.с.176-177, ІІІ том/.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.03.2025 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 про виклик і допит свідків /а.с.178-179, ІІІ том/.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2025 року /а.с.216-222, ІІІ том/ клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. 
Витребувано у слідчого відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області інформації щодо проведення в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №12023163520000650 від 05.12.2023 року, судово-почеркознавчих експертиз з питань встановлення підписів і почерку виконаних від імені ОСОБА_1 у Довіреності від 23 листопада 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. в реєстрі № 357 та від імені ОСОБА_4 у Заяві від 09 жовтня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. в реєстрі № 989. Надати суду належним чином засвідчені копії судово-почеркознавчих експертиз проведених в рамках кримінального провадження, якщо такі проводились, а також інформацію щодо наявності оригіналів Довіреності від 23 листопада 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, та Заяви від 09 жовтня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за № 989.
Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. інформацію про наявність  оригіналу Довіреності від 23.11.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, яка складена від імені ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на ім`я представника ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .
Витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. інформацію про наявність оригіналу Заяви від 09 жовтня 2023 року, складеної від імені ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за №989, яка слугувала підставою та була використана під час посвідчення 24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. договорів: купівлі-продажу земельної ділянки від 24 листопада 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №1203 та купівлі-продажу житлового будинку від 24 листопада 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №1204.
29.04.2025 року до суду, на виконання ухвали суду від 19.03.2025 року про витребування доказів, надійшла відповідь від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. з повідомленням про вилучення оригіналу довіреності від 23.11.2023 року, за реєстровим №357, на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси Коваленко В.М. від 19.12.2023 року /а.с.233-236, ІІІ том/.
02.05.2025 року та 19.05.2025 року до суду, на виконання ухвали суду від 19.03.2025 року про витребування доказів, надійшли відповіді від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. про наявність оригіналу заяви, складеної від імені ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за №989 /а.с.1, 3, ІV том/.
03.06.2025 року до суду також надійшла відповідь з Приморської окружної прокуратури міста Одеси про можливість ОСОБА_1 як потерпілої особи ознайомитись з матеріалами кримінального провадження за №12023163520000650 від 05.12.2023 року в СВ ВнП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області /а.с.6, ІV том/.
Також суд зазначає, що 11.02.2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи Акту огляду майна №1 від 06.02.2025 року /а.с.99-150, ІІІ том/, яке задоволено судом та приєднано відповідні документи до матеріалів справи.
06.06.2025 року до суду від представника позивача Сидоренко М.В., надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи належним чином завіреної копії висновку експерта № 24-1769 від 27.03.2024 року за наслідком проведення почеркознавчої експертизи в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №12023163520000650 від 05.12.2023 року. /а.с.20-58, ІV том/, яке судом задоволено 06.06.2025 року та приєднано надані докази до матеріалів справи.
Крім того, 10.12.2024 року на адресу Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача - адвоката Берназ-Ганєвої А.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи /а.с.74-80, ІV том/, до якого 06.06.2025 року представником позивачки подано уточнення до клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи /а.с.7-19, ІV том/.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 06.06.2025 року клопотання представника позивача - адвоката Берназ-Ганєвої А.В. про призначення судово-почеркознавчої експертизи по справі – задоволено /а.с.82-97, ІV том/.
Призначено по даній цивільній справі №947/3252/24 судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлено наступні питання: Чи виконано підпис та рукописний текст у графі: «Підпис» наступного змісту: «/підпис/ Сидоренко М.В.» у довіреності від 23 листопада 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, особисто ОСОБА_1 , як особою від імені якої він зазначений, або іншою особою від її імені? Чи виконано підпис та рукописний текст у графі «Підпис» наступного змісту: «/підпис/ ОСОБА_4 » у заяві від імені ОСОБА_4 від 09 жовтня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за №989, особисто ОСОБА_4 , як особою від імені якої він зазначений, або іншою особою від його імені ?
Зазначеною ухвалою суду, у тому числі витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторії Миколаївни, на час проведення судово-почеркознавчої експертизи, оригінали: заяви від 09 жовтня 2023 року, складеної від імені ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрованої в реєстрі за №989; довіреності від 23 листопада 2023 року складеної від імені ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, зареєстрованої в реєстрі за №357, які слугували підставами для укладення посвідчених 24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. договорів: купівлі-продажу земельної ділянки від 24 листопада 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №1203 та купівлі-продажу житлового будинку від 24 листопада 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №1204.
На час проведення вказаної судово-почеркознавчої експертизи, провадження по справі зупинено. 
03.07.2025 року на адресу Київського районного суду м.Одеси з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла цивільна справа №947/3252/24 разом з листом директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, який просить погодити дату проведення експертизи, у зв`язку з великим навантаженням експертів ОНДІСЕ, клопотанням судового експерта Сакалюк Віти про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи, разом з рахунком для оплати вартості експертизи /а.с.104-106, ІV том/.
03.07.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про поновлення провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 21 липня 2025 року о 12 год. 15 хв. /а.с.107-108, ІV том/.
09.07.2025 року до Київського районного суду міста Одеси від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторії Миколаївни, на виконання ухвали суду від 06.06.2025 року, надійшли оригінали документів для проведення судово-почеркознавчої експертизи, а саме: оригінал заяви від 09 жовтня 2023 року, складеної від імені ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрованої в реєстрі за № 989; оригінал довіреності від 23 листопада 2023 року складеної від імені ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, зареєстрованої в реєстрі за № 357. /а.с.145, ІV том/.
21.07.2025 року представником позивача ОСОБА_1 надано до суду оригінал квитанції № 0.0.4447940079.2 від 09.07.2025 року про сплату 40711,68 грн., за рахунком експертної установи за проведення судово-почеркознавчої експертизи /а.с.150-151, ІV том/.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21.07.2025 року /а.с.155-163, ІV том/ клопотання судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Віти Сакалюк №2884-34-25 від 24.06.2025 року задоволено. Направлено матеріали цивільної справи №947/3252/24, до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2025 року. 
Зобов`язано Приморську окружну прокуратуру міста Одеси та Слідче відділення Відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання копії даної ухвали суду надати на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 06.06.2025 року по цивільній справі №947/3252/24 безпосередньо до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз на час проведення судово-почеркознавчої експертизи по справі №947/3252/24 - оригінал примірнику Довіреності від 23 листопада 2023 року, складеної від імені ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, зареєстрованої в реєстрі за №357, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження №12023163520000650 від 05.12.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України.
На час проведення вказаної судово-почеркознавчої експертизи, провадження по справі зупинено. 
18.11.2025 року до суду з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали цивільної справи №947/3252/24 разом з оригіналом висновку експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи від 07.11.2025 року /а.с.187-208, ІV том/.
19.11.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання договору іпотеки недійсним, скасування державної реєстрації заборони на обтяження та іпотеки нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння було поновлено та призначено справу до розгляду /а.с.243-244, ІV том/.
02.12.2025 року до суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Добрової К.Ю. про ознайомлення з матеріалами справи /а.с.1, V том/. 
24.12.2025 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_9 надійшли додаткові пояснення по справі щодо предмету позову, з урахуванням висновків судового експерта, викладених у висновку експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи від 07.11.2025 року та посиланням на правові позиції у тому числі Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27.11.2024 року по справі №204/8017/17. Додатково представник позивачки зазначила, що крім обставин щодо не підписання та не вчинення ОСОБА_1 підпису і рукописних записів у Довіреності від 23.11.2023 року зареєстрованої в реєстрі за №357, остання була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. за наслідком встановлення особи ОСОБА_1 за паспортом громадянина України серії  НОМЕР_8 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, ані за паспортом належним позивачці ОСОБА_1 , яким є паспорт громадянина України серії  НОМЕР_3 , виданий Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року. У зв`язку з чим, представник позивачки також зазначила, що на її думку, Довіреність від 23.11.2023 року зареєстрована в реєстрі за №357, не лише містить підроблений підпис та рукописний запис від імені позивачки, а у тому числі вчинялась на підставі посвідчення особи за документами, які не належать позивачці, що на думку представника свідчить про підроблення і інших документів від імені позивачки на підставі яких належне позивачці спірне нерухоме майно вибуло поза її волі з її власності. /а.с.24-52, V том/. Додаткові пояснення прийняті судом та приєднані до матеріалів справи. 
Додатково до зазначених письмових пояснень, представником позивача заявлено клопотання про поновлення строку на подання додаткових доказів, а саме копій платіжних інструкцій та оригіналу висновку експерта №12/19 судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 22.12.2025 року /а.с.53-121, V том/, яке задоволено судом та приєднано вищевказані докази до матеріалів справи. 
Також представником позивачки ОСОБА_1 надано уточнену заяву про виклик свідків, яка задоволена ухвалою суду від 29.12.2025 року.
24.12.2025 року до суду також надійшла заява від відповідача ОСОБА_4 , в якій останній визнав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Додатково ОСОБА_4 зазначив, що згоду на укладення спірних правочинів р.№1203 та р.№1204, яку він не надавав та не підписував є нікчемною, оскільки не була ним укладена, наміру та волевиявлення здійснювати продаж об`єктів нерухомості він не мав, кошти за продаж майна не отримував, та згоду на вчинення цих дій з розпорядження спірним майном, як спільним сумісним майном, не могла бути ним взагалі наданою. З доводів ОСОБА_4 , дане також обумовлено тим, що він з дружиною і сім`єю і досі продовжує проживати в спірному житловому будинку, сплачують усі житлово-комунальні послуги за нього, вони не пов`язані жодними відносинами з ОСОБА_2 , так і покупцем – ОСОБА_3 , не домовлялась про жодний правочин, не бажали їх настання, не отримували жодних коштів за нього, а відтак не здійснювали будь-яких дій спрямованих на відчуження належного їм спірного житлового будинку та земельної ділянки, у них було відсутнє будь-яке спрямоване на такі дії волевиявлення. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 зазначив, що повністю визнає позовні вимоги своєї дружини – ОСОБА_1 , вважає їх належними та такими, що спрямовані на захист належного їм нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 , і повернення його у власність сім`ї, на ім`я – ОСОБА_1 , як особи за якою воно було зареєстровано. Вважає належним та підтримує у тому числі витребування з чужого незаконного володіння житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 , саме на ім`я дружини – ОСОБА_1 , та підтримує вчинення на підставі цього проведення державної реєстрації права власності на це майно саме на її ім`я, як особи на яку воно було зареєстровано, до вчинених дій з підроблення документів та незаконного вибуття з власності. /а.с.148-154, V том/.
24.12.2025 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Берназ-Ганєвої А.В. надійшла заява про виправлення технічної описки у частині позовних вимог, в якій представник позивачки просить суд вважати вірними у позовних вимогах паспортні дані позивачки ОСОБА_1 , як: «паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Красноармійським МВУМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року», замість помилково зазначеної дати видачі паспорту як « ІНФОРМАЦІЯ_6 » /а.с.159-160, V том/, яка прийнята судом до розгляду.
До зазначеної заяви від 24.12.2025 року про виправлення технічної описки у частині позовних вимог, представником позивача надано належним чином завірену копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 24.01.2002 року Красноармійським МВУМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 та довідку про присвоєння РНОКПП /а.с.161-167, V том/.
24.12.2025 року до суду також надійшли письмові пояснення від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Добрової К.Ю., в яких вона зазначає, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна, а позивачка та її син знайомі з особою ОСОБА_2 /а.с.171-177, V том/.
У підготовче судове засідання призначене на 24.12.2025 року у тому числі з`явились особисто позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 надала суду для огляду на посвідчення своєї особи - оригінал паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 24.01.2002 року Красноармійським МВУМВС України в Донецькій області на її ім`я, за наслідком чого судом в судовому засіданні 24.12.2025 року встановлено відповідність наданої належним чином завіреної позивачкою копії вказаного паспорту його оригіналу.
ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні призначеному на 24.12.2025 року підтримав подану ним заяву про визнання позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
Ухвалами Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2025 року задоволені клопотання представника позивача адвоката Берназ-Ганєвої А.В. про витребування доказів, за наслідком чого витребувано з міграційної служби, податкової служби та приватних нотаріусів, зокрема інформацію про серію, номер, дату видачі паспортів громадянина України ОСОБА_1 ; про дані щодо реєстраційних номерів облікової картки платника податків ОСОБА_1 ; відомості про встановлення нотаріусами особи довірителя та її документальних даних, на підставі яких була видана довіреність від 23.11.2023 року, на підставі яких документів проводились правочини та на підставі яких документів видавався дублікат договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.224-226, 250-б-250-ж, V том/.
На виконання зазначених ухвал суду від 29.12.2025 року до суду надійшли: 
- 02.02.2026 року витребувані судом докази з Головного управління ДПС у Запорізькій області (м. Запоріжжя) ДПС України /а.с.2-5, VІ том/;
- 03.02.2026 року витребувана судом інформація з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ДПС України /а.с.7-8, VІ том/;
- 18.02.2026 року витребувана судом інформація з ДПС України /а.с.83-84, VІ том/.
11.02.2026 року представником позивачки ОСОБА_1 надано до суду письмові пояснення, в яких представник зазначає про обставини, які свідчать про недобросовісну поведінку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 під час укладення оспорюваного правочину /а.с.12-33, VІ том/.
Додатково, 11.02.2026 року представником позивачки ОСОБА_1 надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, отриманих на адвокатські запити, які в свою чергу були витребувані судом ухвалою суду від 29.12.2025 року, а саме представником заявлено до приєднання: копію відповіді ГУДМС України в Донецькій області №1401/2.4-269/14.2-26 від 30.01.2026 року; копію довідку приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. від 24.12.2025 року за вих. №100/01-16 з додатками до неї; копію відповіді ГУ ДПС у Донецькій області ДПС України №16077/6/05-99-12-03-09 від 26.12.2025 року. /а.с.52-64, VІ том/, яке задоволено судом та приєднано додані до нього докази до матеріалів справи.
25.03.2026 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про залишення без розгляду позовних вимог в частині вимог про скасування державних реєстрацій заборон на нерухоме майно та права іпотеки, вчинених на підставі оспорюваного іпотечного договору /а.с.93-94, VІ том/.
За наслідком розгляду вказаної заяви, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2026 року залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., в частині вимог про скасування державної реєстрації заборони на нерухоме майно за реєстраційним номером 1094927751101 земельну ділянку, площею 0,029 га, розташовану в АДРЕСА_1 , номер запису обтяження: 52701464; про скасування державної реєстрації права іпотеки ОСОБА_5 на нерухоме майно за реєстраційним номером 1094927751101 земельну ділянку, площею 0,029 га, розташовану в АДРЕСА_1 , номер запису обтяження: 52701780; про скасування державної реєстрації заборони на нерухоме майно за реєстраційним номером 1755884751101 житловий будинок, загальною площею 289,00 га, розташований в АДРЕСА_1 , номер запису обтяження: 52702083; про скасування державної реєстрації права іпотеки ОСОБА_5 на нерухоме майно за реєстраційним номером 1755884751101 - житловий будинок, загальною площею 289,00 га, розташований в АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку: 52702351. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , розгляд цивільної справи №947/3252/24 продовжено в порядку цивільного судочинства /а.с.105-106, VІ том/.
Тієї ж дати, 25.03.2026 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні /а.с.107-108, VІ том/.
В судовому засіданні призначеному на 21.04.2026 року судом за заявою сторони позивача було здійснено допит свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
У судове засідання призначене на 01.06.2026 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином у відповідності до положень статей 128-130 ЦПК України.
Однак, в матеріалах справи наявні наступні заяви від сторін по справі:
- заява від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Берназ-Ганєвої А.В., яка надійшла до суду 01.06.2026 року, про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі та проведення розгляду справи за її відсутності /а.с.130, VІ том/;
- заява від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Добрової К.Ю., яка надійшла до суду 08.05.2026 року, про розгляду справи за відсутності ОСОБА_3 та його представника, з урахуванням письмових пояснень наданих під час розгляду справи /а.с.129, VІ том/;
- додаткові пояснення від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кузякова О.В., які надійшли до суду 03.02.2025 року, в яких представник зазначив, що ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення позовних вимог та не проти задоволення позову. Розгляд справи просить суд провести за відсутності представника відповідача /а.с.93, ІІІ том/.
Також, в матеріалах справи наявні заяви від третіх осіб: приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М.; приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. на більшість з призначених судом судових засідань про розгляд справи за їх відсутності. Про причини неявки безпосередньо до судового засідання призначеного на 01.06.2026 року треті особи не повідомили.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідач ОСОБА_4 про причини неявки до судового засідання призначеного на 01.06.2026 року не повідомив, однак в матеріалах справи наявна заява останнього з викладенням позиції з приводу заявлених позовних вимог, у відповідності до чого ОСОБА_4 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі /а.с.148-154, V том/.
Відповідачка ОСОБА_5 про причини неявки до судового засідання призначеного на 01.06.2026 року не повідомила. Також, суд зазначає, що ОСОБА_5 жодного разу не з`являлась до призначених судових засідань, як і не скористалась своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, чи надання письмових пояснень з викладенням своєї позиції щодо предмету позову. Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи відсутність у ОСОБА_5 зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі ЄСІТС, остання належним чином повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи, шляхом скерування судових повісток засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта», разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштової кореспонденції, на ім`я ОСОБА_5 на адресу її зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 . Однак, уся скерована судом поштова кореспонденція на ім`я ОСОБА_5 була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою, з приводу чого суд зазначає наступне.
Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
У відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).
Таким чином, відповідачка – ОСОБА_5 про дату, час і місце проведення розгляду справи №947/3252/24 повідомлена належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомляла.
Суд зазначає, що під час розгляду справи учасники процесу, та зокрема відповідачі не були позбавлені можливості особисто бути присутніми в судовому засіданні, надавати свої пояснення, доводи та заперечення проти позову, не були позбавлені можливості заявляти клопотання, подавати докази та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України з метою спростування доводів позову та доведення своєї правової позиції. 
В свою чергу, судом були вжиті усі передбачені законом заходи для повідомлення учасників справи про розгляд справи, а за час перебування справи в провадженні суду, судом були розглянуті усі подані до суду заяви та клопотання, учасники справи були не позбавлені можливості вчинити усі процесуальні дії в межах процесуальних прав та обов`язків.
При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи є докази користування відповідачами, зокрема відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 професійною правничою допомогою, представництво інтересів яких здійснювалось фаховими адвокатами, які в свою чергу не скористались процесуальним правом на подання відзивів на позовну заяву, та/або подання доказів, заяв чи клопотань з метою спростування заявлених позовних вимог. 
Статтею 43 ЦПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.
Судом підстав для відкладення судового засідання у відповідності до приписів статті 223 ЦПК України не встановлено.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи при розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.
Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Верховний Суд у постанові від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19) дійшов до висновку, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Приймаючи вищевикладене, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих і зібраних під час розгляду справи доказів, судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за № 350, ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок, загальною площею 289,0 кв.м., житловою площею 71,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,029 га, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:006:0015. /а.с.16, І том; а.с.75, І том/. 
В пункті 7 даного договору засвідчено, що цей договір вчинений за письмовою заявою про згоду чоловіка покупця – ОСОБА_4 , справжність підпису під якою засвідчена Чередниченко Г.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 31.05.2023 року за реєстровим № 348.
31.05.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., як суб`єктом державної реєстрації прав, проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на зазначений житловий будинок, загальною площею 289,0 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, як об`єкт нерухомого майна, за реєстраційним номером в Державному реєстрі речових прав за № 1755884751101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав за № 334199461 від 31.05.2023 року (а.с. 77, І том;), та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №356661276 від 01.12.2023 року /а.с.22-27, І том/.
На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за № 353, ОСОБА_1 набула права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.17, І том; а.с.68, І том/. 
В пункті 8 даного договору засвідчено, що цей договір вчинений за письмовою заявою про згоду чоловіка покупця – ОСОБА_4 , справжність підпису під якою засвідчена ОСОБА_13 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 31.05.2023 року за реєстровим № 349. 
31.05.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., як суб`єктом державної реєстрації прав, проведено державну реєстрацію права власності за - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на зазначену земельну ділянку, як об`єкт нерухомого майна, за реєстраційним номером в Державному реєстрі речових прав за №1094927751101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав за № 334200462 від 31.05.2023 року /а.с.18, І том; а.с.69, І том/, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №356661276 від 01.12.2023 року /а.с.22-27, І том/.
Довідкою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. від 24.12.2025 року за вих. №100/01-16 підтверджено, що під час посвідчення вищевказаних: договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №350, та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №353, особа громадянки ОСОБА_1 встановлювалась на підставі: паспорту громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженки міста Красноармійськ Донецької області; картки платника податків виданої Красноармійською ОДПІ Донецької області ДПС 17.08.2012 року /а.с.58, VІ том/.
До зазначеної довідки приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. надано копії вказаного паспорту та картки платника податків, які були надані на підтвердження особи ОСОБА_1 під час посвідчення зазначених: договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №350, та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №353 /а.с.59-63, VІ том/, які за візуальним оглядом відповідають копіям відповідного паспорту та картки платника податків наданих позивачем на підтвердження своєї особи /а.с.161-167, V том/, та оригіналам, які були оглянуті судом в судовому засіданні 24.12.2025 року.
При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що позивачка по справі – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянка України, особа якої підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області у вигляді паспортної книжечки, який містить відбитки штемпелів та записи у тому числі про: перебування у шлюбі з громадянином ОСОБА_4 , шлюб між якими зареєстрований 17.09.1999 року Красноармійським відділом РАГС (а. 10 паспорту); місце зареєстрованого проживання: АДРЕСА_6 , дата реєстрації 16 травня 1997 року (а. 11 паспорту) /а.с.161-165, V том/.
Видача 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області на ім`я позивачки – ОСОБА_1 зазначеного паспорту громадянина України за серією НОМЕР_3 , підтверджується наданою до суду відповіддю Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 30.01.2026 року за вих. №1401/2.4-269/14.2-26 /а.с.57, VІ том/.
17.08.2012 року Красноармійським ОДПІ Донецької області ДПС видано на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , картку платника податків за номером бланку 516-12-02074, відповідно до якої позивачці присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) – НОМЕР_4 , дата реєстрації у Державному реєстрі 16.02.1999 року /а.с.167, V том/.
Присвоєння вказаного реєстраційного номеру облікової картки платника податків на підставі картки виданої 17.08.2012 року, саме позивачці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , особа якої підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, підтверджується наступними доказами: 
- відповіддю Головного управління ДПС у Донецькій області від 26.12.2025 року за вих. №16077/6/05-99-12-03-09 якою повідомлено, що реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) – НОМЕР_4 , видано саме громадянці ОСОБА_1 , з урахуванням внесення змін за наслідком зміни прізвища особою, на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області /а.с.64, VІ том/;
- відповіддю Державної податкової служби України від 10.02.2026 року за вих. 1736/5/99-00-12-04-02-05, якою повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_4 , на підтвердження чого були видані картки платника податків 18.03.2002 року та 17.08.2012 року на підставі паспорта громадянина України за серією та номером НОМЕР_3 , виданим 24.01.2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області /а.с.83-84, VІ том/.
Реєстрація місця проживання позивачки підтверджується довідкою від 08.09.2022 року №51005-5002103648, у відповідності до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікована за паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, яка зареєстрована за адресою в АДРЕСА_7 , взята на облік внутрішньо-переміщених осіб, фактичне місце проживання якої зазначено за адресою: АДРЕСА_8 /а.с.166, V том/.
Перебування позивачки – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у шлюбі з ОСОБА_4 , зареєстрованому 17.09.1999 року Красноармійським відділом РАГС, про що міститься запис у виданому на ім`я позивачки зазначеному паспорті громадянина України, а також підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_9 , виданим 17.09.1999 року /а.с.49, ІІІ том/.
У відповідності до вказаного свідоцтва про одруження, засвідчено проведення 17.09.1999 року Красноармійським відділом РАГС Донецької області державної реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженцем міста Красноармійськ Донецької області, та громадянкою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженкою міста Красноармійськ Донецької області, яка під час реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_15 », за наслідком чого в книзі реєстрації актів про одруження 17.09.1999 року зроблено актовий запис №362.
Чоловік позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , документований паспортом громадянина України, виданим 06.12.2021 року органом №1444, у вигляді паспортної картки за № НОМЕР_10 , зі строком дії до 06.12.2031 року, який містить відомості про Унікальний номер запису у реєстрі (УНЗР) – 19700510-08157; відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) – НОМЕР_5 /а.с.47, ІІІ том/.
Присвоєння чоловіку позивачки – громадянину ОСОБА_4 , реєстраційного номеру облікової картки платника податків – НОМЕР_5 , додатково підтверджується карткою платника податків, виданою 17.08.2012 року Красноармійським ОДПІ Донецької області ДПС, за номером бланку картки № НОМЕР_11 , дата реєстрації у Державному реєстрі 16.02.1999 року /а.с.48, ІІІ том/.
Місце зареєстрованого проживання чоловіка позивачки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , збігається з зареєстрованим місцем проживання дружини – ОСОБА_1 , яким є: АДРЕСА_7 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою за №5833 від 16.12.2021 року /а.с.48 на звороті, ІІІ том/.
Доказів на підтвердження реєстрації чоловіка позивачки як внутрішньо-переміщеної особи з місця зареєстрованого проживання, до суду не надано.
Суд зауважує, що придбане 31.05.2023 року вищевказане нерухоме майно за відплатними договорами та в період шлюбу, у відповідності до приписів статті 60 СК України, належить до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що в свою чергу визнавалось останніми під час розгляду справи, яке в свою чергу було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , як титульного власника.
Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21).
У судовому засіданні позивач пояснила, що в період жовтня 2023 року вона перенесла складну операцію, протягом листопада, грудня 2023 року проходила курс реабілітації, фактично знаходилась у м. Одесі, за межі місця за станом здоров`я не виїзджала, про що надано відповідні медичні документи. 
Зокрема, судом встановлено, що у період з 04.10.2023 року по 11.10.2023 року, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня №11» Одеської міської ради, що підтверджується випискою №15399 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 11.10.2023 року, якою встановлено, що ОСОБА_1 було встановлено діагноз: S72.0 – закритий медіальний перелом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків /а.с.19-20, І том/.
Згідно з довідкою від 21.12.2023 року виданою Медичним центром «Аксіс», розташованим в місті Одесі, по вулиці М.Малиновського, 18, вбачається, що через встановлений діагноз у виді: двобічного коксартроза ІІ ст., стану після ТЕП лівого кульшового суглобу 05.10.2023 року, вкорочення правої нижньої кінцівки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходила курс реабілітації у медичному центрі АКСІС з 17.11.2023 року по 21.12.2023 року, за наслідком чого було виконано пацієнту ряд наступних послуг: консультація ортопеда-травматолога, чотири масажі нижніх кінцівок, чотири масажі спини, десять фізіопроцедур (електроміостимуляція), 12 індивідуальних занять (ЛФК) /а.с.21, І том/.
Також, позивач пояснила, що у зв`язку зі станом здоров`я, мала на меті оформити договір дарування належного їй житлового будинку та земельної ділянки на ім`я сина, однак під час перевірки правовстановлюючих документів на житло, вона встановила їх відсутність, у зв`язку з чим здійснювала їх пошук, а також звернулась до приватного нотаріуса у якого посвідчувала договори купівлі-продажу з придбання цього майна, з метою отримання їх дублікатів. 
Як вбачається з поданих до суду доказів, позивачкою ОСОБА_1 , 12 жовтня 2023 року, було отримано дублікати вищезазначених договорів: купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №350, та купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №353, а саме: 
- 12.10.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. видано дублікат купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований (дублікат) в реєстрі нотаріальних дій за №787 (бланк дублікату договору серії НСО 206209), замість втраченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №350 (бланк первісного оригіналу договору НСН 398977) /а.с.16, І том/;
- 12.10.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. видано дублікат купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований (дублікат) в реєстрі нотаріальних дій за №788 (бланк дублікату договору серії НСО 206210), замість втраченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №353 (бланк первісного оригіналу договору НСН 398978) /а.с.17, І том/.
Довідкою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни від 24.12.2025 року за вих. №100/01-16, також підтверджено, що під час посвідчення вищевказаних дублікатів договорів купівлі-продажу житлового будинку від 12.10.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №787, та дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.10.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №788, особа громадянки ОСОБА_1 встановлювалась на підставі: паспорту громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженки міста Красноармійськ Донецької області; картки платника податків виданої Красноармійською ОДПІ Донецької області ДПС 17.08.2012 року /а.с.58-63, VІ том/.
Судом встановлено, що дублікати вищезазначених договорів були посвідчені та видані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. 12.10.2023 року саме позивачці – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особа якої посвідчувалась паспортом громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, як власнику вищевказаного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , щодо якого стосуються ці дублікати та первісні оригінали цих договорів.
Також, як позивачка зазначала, на початку грудня 2023 року вона звернулася за консультацією до приватного нотаріуса в м. Одесі з вчинення подальших дій з оформлення дарування належного їй вищезазначеного житлового нерухомого майна, однак дізналась, що належний їй житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., та земельна ділянка, з кадастровим номером 5110136900:33:006:0015, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вибули з її власності на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24.11.2023 року, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованих в реєстрі за №1203 та №1204.
Приймаючи вказані доводи, при дослідженні матеріалів справи, судом встановлено наступне.
24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною посвідчено договір купівлі продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1203, який укладений між громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умовами якого ОСОБА_1 , як продавець, відчужує за плату на користь ОСОБА_3 , як покупця, належне їй нерухоме майно – земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015 /а.с.61-63, І том/. 
Відповідно до пункту 5 договору від 24.11.2023 року за р.№1203, продаж зазначеного майна вчинено за 100 000,00 гривень, які у відповідності до умов договору одержані продавцем від покупця до посвідчення договору у спосіб, передбачений чинним законодавством на момент розрахунку.
За наслідком укладення і посвідчення нотаріусом цього договору, 24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., як суб`єктом державної реєстрації прав, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 70394642, на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку, площею 0,029 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015 (номер запису про право власності 52681813 щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1094927751101), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №355878808 від 24.11.2023 року /а.с.121, І том/.
24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною посвідчено договір купівлі продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1204, який укладений між громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умовами якого ОСОБА_1 , як продавець, відчужує за плату на користь ОСОБА_3 , як покупця, належне їй нерухоме майно – житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., разом з належними до нього господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці за цією ж адресою, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015 /а.с.122-126, І том/. 
Відповідно до пункту 2 договору від 24.11.2023 року за р.№1204, продаж зазначеного майна вчинено за 570 000,00 гривень, які у відповідності до умов договору одержані продавцем від покупця до посвідчення договору у спосіб, передбачений чинним законодавством на момент розрахунку.
За наслідком укладення і посвідчення нотаріусом цього договору, 24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., як суб`єктом державної реєстрації прав, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 70394642, на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 5110136900:33:006:0015 (номер запису про право власності 52681870 щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1755884751101), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №355879348 від 24.11.2023 року /а.с.186, І том/.
ОСОБА_3 після набуття права власності на зазначене спірне нерухоме майно (житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 ) за правочинами від 24.11.2023 року зареєстрованими в реєстрі за №1203, №1204, через три дні – 27 листопада 2023 року уклав з громадянкою ОСОБА_5 договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1212 /а.с.187, І том/. 
За умовами цього договору, ОСОБА_3 , як позичальник позичив у ОСОБА_5 в борг грошові кошти в сумі 3 760 000,00 грн., які зобов`язався повернути ОСОБА_5 до 27.05.2024 року.
Тієї ж дати – 27 листопада 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрований в реєстрі за №1213 /а.с.1-4, ІІ том/. 
За умовами цього договору, ОСОБА_3 в забезпечення взятих на себе зобов`язань за укладеним між ними договором позики від 27.11.2023 року за р.№1212, передав ОСОБА_5 , як іпотекодержателю, в іпотеку належне йому нерухоме майно: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, та розташованій на ній житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 7 іпотечного договору, за згодою сторін вартість предмета іпотеки складає 3 760 000,00 гривень.
Під час посвідчення даного іпотечного договору, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., також встановлено заборону відчуження зазначеної земельної ділянки та житлового будинку, про що нотаріусом вчинено у іпотечному договорі відповідні записи від 27.11.2023 року, зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій за №1214 щодо земельної ділянки, №1215 щодо житлового будинку.
За наслідком посвідчення вказаного іпотечного договору, відповідні відомості про обтяження у вигляді іпотеки та заборони відчуження щодо зазначеного спірного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м., та земельної ділянки, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.11.2023 року за №356068872, №356071852, №356074717, №356076696 /а.с.60-63, ІІ том/.
Отже, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.11.2023 року за р.№1204 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.11.2023 року за р.№1203, відбувся продаж нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м., та земельної ділянки, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності позивачці ОСОБА_1 , та яке набув у власність ОСОБА_3 , який в подальшому за наслідком укладеного договору позики і забезпечувального до нього договору іпотеки, передав це майно в іпотеку іпотекодержателю – ОСОБА_5 .
У відповідності до витребуваних судом, на підставі ухвали суду від 09.02.2024 року, у приватного нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. належним чином завірених копій матеріалів нотаріальних справ щодо посвідчення зазначених договорів купівлі-продажу спірного майна /а.с.60-207, І том; а.с.1-63, ІІ том/, судом також встановлено.
Під час укладення і посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, належність продавцю відчужуваного спірного нерухомого майна встановлювалось на підставі наданих договорів купівлі-продажу на це майно, а саме: договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №353, бланк НСК 398978; договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №350, бланк НСК 398977 /а.с.68, 133, І том/. 
Отже, судом встановлено, під час незаконного відчуження 24.11.2023 року спірного нерухомого майна, яке належало на праві власності позивачці у цій справі ОСОБА_1 , належність його продавцю на праві власності встановлювалось на підставі договорів купівлі-продажу на це майно, які посвідчували належність цього майна на праві власності саме за позивачем у справі ОСОБА_1 , однак за бланками договорів, замість яких на ім`я позивачки вже були видані дублікати цих договорів, що мало місце 12.10.2023 року.
Крім того, при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204, за якими було відчужено належне позивачці в цій справі нерухоме майно, від імені ОСОБА_1 , як продавця, та в її інтересах діяв громадянин – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на підставі довіреності від 23.11.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357 /а.с.81, 149, І том/.
У відповідності до довіреності від 23 листопада 2023 року (бланк серії НСО 830320), посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357 вбачається, що остання складена особою – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка цією довіреністю уповноважує громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, тощо, з усіх без винятку питань, що стосуються відчуження (продажу за ціну та на умовах за його розсудом, міни, тощо) належного їй житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,029 га, кадастровий номер №5110136900:33:006:0015, на якій розташований вказаний житловий будинок. 
З тексту даної довіреності вбачається, що під час її посвідчення нотаріусом, особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлювалась на підставі паспорту серії НОМЕР_8 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року.
Також, з витребуваних копій матеріалів нотаріальної справи, судом встановлено, що під час укладення і посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204 щодо спірного нерухомого майна, особа продавця – ОСОБА_1 , як власника відчужуваного нерухомого майна, зазначена за паспортом громадянина України, серії НОМЕР_8 , виданим 24.01.2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області /а.с.61-63, 81, 82, 122-126, 147-150, І том/.
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 було видано 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області паспорт громадянина України за серією НОМЕР_3 , що підтверджується наданою до суду відповіддю Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 30.01.2026 року за вих. №1401/2.4-269/14.2-26, якою також засвідчено, що бланки паспортів громадянина України серії ЕВ до УМВС/ГУМВС/ГУ ДМС в Донецькій області не передавалися /а.с.57, VІ том/. Тобто, фактично різняться серії паспорту позивача « НОМЕР_3 », яка є вірною, та серії « НОМЕР_8 », що не належить позивачу, що також підтверджує факт незаконності дій сторонніх осіб при відчуженні майна, належного на праві власності позивачу.
Також судом встановлено, що у довіреності від 23 листопада 2023 року (бланк серії НСО 830320) зареєстрованої в реєстрі за №357, засвідчено, що у відповідності до паспорту серії НОМЕР_8 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, на підставі якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. встановлювалась особа ОСОБА_1 , наявна відмітка про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_4 , який зареєстрований Покровським міським відділом ДРАГС Донецької області 17.09.1999 року.
Поряд з цим, як встановлено судом, у відповідності до належного позивачці в цій справі – ОСОБА_1 , як належного власника спірного нерухомого майна, паспорту громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданому 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, наявний запис про перебування у шлюбі з громадянином ОСОБА_4 , шлюб між якими зареєстрований 17.09.1999 року Красноармійським відділом РАГС (а.с.10 паспорту), ані Покровським міським відділом ДРАГС Донецької області.
Крім того, реєстрація шлюбу між позивачкою у цій справі та ОСОБА_4 , 17.09.1999 року саме Красноармійським відділом РАГС, також підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_9 , виданим 17.09.1999 року /а.с.49, ІІІ том/, а також Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 24.11.2023 року за №00042453142, одержаним приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. в рамках перевірки перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, під час посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204 /а.с.87-88, І том/. 
Отже, судом встановлено, що паспорт серії НОМЕР_8 , виданий Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, на підставі якого встановлювалась особа ОСОБА_1 під час посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. довіреності від 23 листопада 2023 року (бланк серії НСО 830320), зареєстрованої в реєстрі за №357, не видавався та не належить власнику спірного нерухомого майна – позивачці ОСОБА_1 , а також містить не вірно зазначені дані щодо перебування позивачки у шлюбі з чоловіком.
Крім того, договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204, за якими було відчужено спірне нерухоме майно, яке належало позивачці в цій справі, вчинені зі згоди ОСОБА_4 , як чоловіка власника нерухомого майна ОСОБА_1 , від імені якого наявна складена заява від 09.10.2023 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрована в реєстрі за №989 /а.с.64, 129, І том/.
З тексту вказаної заяви вбачається, що 09 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. було посвідчено заяву, зареєстровану в реєстрі за №989 (бланк заяви НСО 203640), яка складена особою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина України № НОМЕР_10 , виданий 06.12.2021 року, дійсний до 06.12.2031 року, орган що видав 1444, запис №19700510-08157. 
У відповідності до даної заяви, ОСОБА_4 надано згоду своїй дружині ОСОБА_1 продати житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набутих ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Позивачка в даній справі – ОСОБА_1 посилається на те, що належне їй на праві власності спірне нерухоме майно, вибуло у незаконний і протиправний спосіб; без наявного у неї волевиявлення; на підставі підроблених документів, оскільки відповідну довіреність на уповноваження громадянина ОСОБА_2 з продажу належного їй майна вона не вчиняла і не підписувала, а її чоловік ОСОБА_4 також не підписував і не вчиняв заяву про згоду на продаж спільного сумісного майна, як і не мав відповідного волевиявлення на вчинення цих дій; на підставі викрадених за невстановлених нею обставин оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно; а її особу як власника нерухомого майна під час вчинення оспорюваних правочинів з відчуження належного їй майна встановлювалась на підставі підробленого і неналежного їй паспорту громадянина України, приймаючи що оригінал належного їй паспорту перебував в неї. 
При цьому, за доводами позивачки, згоду на укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24.11.2023 року вона не надавала, жодні документи на вчинення цих правочинів не підписувала, наміру та волевиявлення здійснювати продаж об`єктів нерухомості за вказаними правочинами не мала, особу ОСОБА_2 щодо продажу майна від свого імені не уповноважувала, кошти за продаж майна не отримувала, оригінал паспорта та ідентифікаційного коду на час звернення з позовом знаходився у позивача, з часу придбання житлового будинку вона та її сім`я проживає та користується ним, сплачує комунальні платежі, як і продовжують вчиняти після 24.11.2023 року.
Позивачка під час розгляду справи також стверджувала, що за наслідком дізнання 01.12.2023 року про наявність незаконного відчуження належного їй майна, вона встановила, що правовстановлюючі документи на нерухоме майно, які вона не мала можливості знайти і що слугувало підставою для отримання їх дублікатів, насправді є викраденими за невідомих їй обставин, тому відразу звернулась з заявою до правоохоронних органів. 
Судом встановлено, що за вищевказаними обставинами, 04.12.2023 року ОСОБА_1 , як тільки отримала інформацію від нотаріуса щодо продажу нерухомого майна, яке належить її на праві власності, відразу звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою про кримінальне правопорушення, за наслідком чого відомості про повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, за попередньою кваліфікацією за ч.2 ст. 190 КК України, були зареєстровані в ЄРДР за №12023163520000650 від 05.12.2023 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудового розслідування від 10.01.2024 року /а.с.28, І том/.
Згідно з вказаним витягом з Єдиного реєстру досудового розслідування міститься інформація, що 04.12.2023 року до ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява від адвоката Верхоли І.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про те, що 23.11.2023 року невстановлені особи маючи злочинний намір направлений на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману, діючи за попередньою домовленістю за допомогою підроблених документів, шахрайським шляхом заволоділи належним їй майном, а саме будинком АДРЕСА_1 , розташованим на земельній ділянці, площею 0,029 га. 
Судом також встановлено, що 29.12.2023 року ОСОБА_1 додатково звернулась до Відділу поліції №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з заявою про кримінальне правопорушення за ст. 190 КК України, ст. 358 КК України, яка зареєстрована 29.12.2023 року за вх. №1394-С, з посиланням у тому числі на те, що при звернення до нотаріуса їй стало відомо, що громадянином ОСОБА_2 , діючи спільно з групою осіб, а саме: приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Сімаченко С.Л. та громадянином ОСОБА_3 , було підроблено довіреність від її імені та письмову згоду її чоловіка на відчуження майна, тобто в незаконний спосіб відчужено належне їй на праві власності майно /а.с.24-26, ІІІ том/. 
Кримінальне провадження за №12023163520000650 від 05.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190 КК України на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, яке проводиться СВ ВНП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, що підтверджується листом Приморської окружної прокуратури міста Одеси від 03.06.2025 року за вих. №52-7892вих-25 /а.с.6, ІV том/.
Також позивачка ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав та законних інтересів, звернулась до суду з даним позовом.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У відповідності до положень ч.2 статті 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним.
Одним з видів договорів є договір-купівлі-продажу, який врегульовано статтею 655 ЦК України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Згідно із частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Отже, як довіреність на вчинення правочину представником, так і договір купівлі-продажу, є правочинами.
Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
У частинах першій – третій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 
Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.
Також, відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до сформованих Великою Палатою Верховного Суду висновків у постанові від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц, Велика Палата Верховного Суду висловила позицію, що: 
«Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. (п.6.6. постанови).
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). (пункт 6.7. постанови).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. (пункт 6.8. постанови).
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. (пункт 6.9. постанови).
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. (пункт 6.10. постанови).
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. (пункт 6.11. правочин).
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (пункт 6.12. постанови).
Тобто, слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. (пункт 6.13. постанови).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. (пункт 6.14. постанови). 
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. (пункт 6.15, постанови).
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. (пункт 6.16. постанови).
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. (пункт 6.17. постанови).
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. (пункт 6.18. постанови).
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. (пункт 6.19. постанови).
Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. (пункт 6.20. постанови).
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. (пункт 6.21. постанови)».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 предметом якої було визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу квартири, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення, у тому числі з підстав підписання нотаріально посвідченого правочину купівлі-продажу нерухомого майна від імені продавця сторонньою особою, Велика Палата Верховного Суду сформувала наступні висновки:
«Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. (пункт 96 постанови).
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. (пункт 97 постанови).
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. (пункт 98 постанови).
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. (пункт 99 постанови).
Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. (пункт 100 постанови).
Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. (пункт 101 постанови).
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. (пункт 102 постанови).
В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. (пункт 103 постанови).
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. (пункт 103 постанови).
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним. (пункт 104 постанови).
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). (пункт 105 постанови).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України). (пункт 106 постанови).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. (пункт 107 постанови).
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. (пункт 108 постанови).
Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. (пункт 109 постанови).
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. (пункт 110 постанови).
Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. (пункт 111 постанови).
Тобто, ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним. (пункт 112 постанови).
Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. (пункт 113 постанови).
На переконання Великої Палати Верховного Суду, засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису. (пункт 114 постанови).
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт не підписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою не уповноваженою особою (підроблення підпису).(пункт 115 постанови).
Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. (пункт 116 постанови).
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. (пункт 117 постанови).
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. (пункт 118 постанови)».
За наслідком чого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17, з метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування норм права у подібних правовідносинах відступила від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 753/15818/19, згідно з якими: непідписання правочину однією з його сторін свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і, відповідно, норм закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину. (пункт 158 постанови).
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 дійшла до висновків, що з огляду на наведене вище, нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений. (пункт 119 постанови).
У пунктах 232-238 зазначеної постанови, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт не підписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.
Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц також сформулювала висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду також підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17. 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що наявними в матеріалах справи належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами беззаперечно підтверджується факт того, що житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 , належали на праві власності позивачці по справі - ОСОБА_1 , проте в незаконний спосіб вибуло з її власності, на підставі договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204, які укладені від імені особи – ОСОБА_1 , як продавця, громадянином – ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 23.11.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, а також продаж належного позивачці майна відбувся зі згоди чоловіка власника майна - ОСОБА_4 , яким була складено нотаріально посвідчена заява від 09.10.2003 року про згоду на вчинення цих дій.
Позивач в даній справі спростовує факт підписання, укладення і наявності волевиявлення на вчинення відповідних правочинів від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204, з продажу належного їй на праві власності нерухомого майна, у тому числі з підстав того, що нею не виражалась воля, не складалась і не підписувалась довіреність від 23.11.2023 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрована в реєстрі за №357, за якою від її імені надано громадянину ОСОБА_2 відповідні повноваження на вчинення повноважень з продажу належного їй на праві власності спірного нерухомого майна, а також позивачка заперечує підписання і укладення її чоловіком заяви від 09.10.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за реєстровим №989, якою надавалась згода на продаж відповідного майна, що також підтримано ОСОБА_4 .
Позивачем з метою підтвердження вказаних обставин та на виконання приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України під час розгляду справи було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з метою доведення зазначених обставин, яке було задоволено ухвалою суду від 06.06.2025 року /а.с. 82-97, IVтом/.
На виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 06.06.2025 року, судом отримано висновок експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи, складеного 07.11.2025 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Вітою Сакалюк /а.с. 187-208, IVтом/.
Вказаним висновком експерта встановлено, що: «1. Рукописні записи « ОСОБА_1 » в примірниках Довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, розміщені в графі «Підпис», виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (особами). Досліджені рукописні записи, виконані з наслідуванням почерку ОСОБА_1 .
Підписи від імені ОСОБА_1 в примірниках Довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, розміщені в графі «Підпис», виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (особами). Досліджені підписи, виконані з наслідуванням підпису ОСОБА_1 ».
2. Рукописний запис « ОСОБА_4 » в заяві від 09.10.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №989, розміщений в графі «Підпис:», виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Підпис від імені ОСОБА_4 в заяві від 09.10.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №989, розміщений в графі «Підпис:», виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою.».
Оцінюючи вказаний висновок, суд зазначає, що об`єктом дослідження за вказаною судово-почеркознавчою експертизою, за наслідком якої надано висновок експерта №2884-34-25 від 07.11.2025 року, в частині дослідження вчинення рукописних записів « ОСОБА_1 » та підписів від імені ОСОБА_1 в примірниках Довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, слугували безпосередньо два примірники відповідної довіреності в оригіналах, а саме:
- оригінал примірнику довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, виконаної на нотаріальному бланку серії НСО 830320 який містить багатоступеневий захист, яка зберігалась у архівній нотаріальній справі з посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, з документами на підставі яких 24.11.2023 року посвідчені ці договори за р. №1203 та №1204, та була надана до суду приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною супровідним листом від 30.06.2025 року за вих. №86/01-16 в порядку виконання ухвали суду від 06.06.2025 року /а.с.145, IVтом/, що також засвідчено у висновку експерта;
- оригінал примірнику довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, виконаної на білому аркуші паперу білого колького формату А4, з рукописним записом номеру бланку серії НСО 830320, яка була надана до експертної установи на виконання ухвали суду від 21.07.2025 року прокурором Приморської окружної прокуратури Острик О.В. з матеріалів кримінального провадження №12023163520000650 від 05.12.2023 року, /а.с.186, IVтом/ що засвідчено у висновку експерта, яка в свою чергу була вилучена у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни згідно ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 19.12.2023 року, що підтверджується листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни від 23.04.2025 року за вих. №81/01-16, наявними в матеріалах справи копією ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 19.12.2023 року у справі №522/23606/23, копією протоколу тимчасового доступу до речей і їх тимчасового вилучення від 26.12.2023 року та копією опису речей, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 26.12.2023 року. 
Об`єктом дослідження за вказаною судово-почеркознавчою експертизою, за наслідком якої надано висновок експерта №2884-34-25 від 07.11.2025 року, в частині дослідження вчинення рукописних записів « ОСОБА_16 » та підписів від імені ОСОБА_4 в заяві від 09.10.2023 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №989, був безпосередньо - оригінал відповідної заяви від 09.10.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за №989, виконаної на нотаріальному бланку НСО 203640 який містить багатоступеневий захист, яка зберігалась у архівній нотаріальній справі з посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, з документами на підставі яких 24.11.2023 року посвідчені ці договори за р. №1203 та №1204, та була надана до суду приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною супровідним листом від 30.06.2025 року за вих. №86/01-16 в порядку виконання ухвали суду від 06.06.2025 року /а.с.145, IVтом/, що також засвідчено у висновку експерта.
Також, досліджуючи і надаючи оцінку вищевказаному висновку експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи, складеного 07.11.2025 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Вітою Сакалюк, судом приймається, що останній складений за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи призначеної ухвалою суду від 06.06.2025 року: на підставі наданих належних відібраних судом експериментальних зразків підпису та почерку позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 ; на підставі наданих належних і достовірних вільних та умовно-вільних зразків підписів та почерку позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 ; містить підтвердження про попередження судового експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального Кодексу України; відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5); судовим експертом який має відповідну кваліфікацію судового експерта за спеціальністю: 1.1 «Дослідження почерку і підписів», дії якого не визнані протиправними.
Судом не встановлені недоліки у вказаному висновку експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи, складеному 07.11.2025 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Вітою Сакалюк, як і його неповнота або неясність, висновки викладені в ньому є логічними та послідовними, узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи. 
Учасниками справи під час розгляду справи вказаний висновок експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи складений 07.11.2025 року, не спростований, як і не заявлено під час розгляду справи клопотань про проведення повторної чи додаткової судово-почеркознавчої експертизи.
За наслідком чого в цілому, судом приймається вказаний висновок експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи, складений 07.11.2025 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Вітою Сакалюк, в якості належного доказу як висновок експерта у відповідності до положень ч.1 ст. 102 ЦПК України.
Разом з тим, суд зазначає, що висновки експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи, складеного 07.11.2025 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Вітою Сакалюк, в частині встановлення не підписання і не вчинення рукописних записів громадянкою ОСОБА_1 , яка є позивачкою у даній справі, в графі «Підпис» у довіреності від 23.11.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, також узгоджується з іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Так, стороною позивача під час розгляду справи також було надано до суду належним чином завірену копію висновку експерта №24-1769 від 27.03.2024 року, за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної постановою від 25.03.2024 року прокурора Острик О.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування за №12023163520000650 від 05.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України /а.с.29-40, IV том/.
Відповідно до зазначеного висновку, судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Ольгою Поляковою також встановлено, що рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_1 у наданій на експертизу довіреності від 23.11.2023 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, а досліджувані записи і підпис, виконаний з наслідуванням почерку і підпису ОСОБА_1 . 
У відповідності до змісту вказаного висновку вбачається, що безпосередньо об`єктом дослідження слугував оригінал примірнику довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, виконаної на білому аркуші паперу білого кольору формату А4, з рукописним записом номеру бланку серії НСО 830320.
Висновок експерта №24-1769 від 27.03.2024 року містить підтвердження судового експерта про обізнаність про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України, який в свою чергу має відповідну кваліфікацію судового експерта за спеціальністю: 1.1 «Дослідження почерку і підписів», дії якого не визнані протиправними.
Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до приписів статті 76 ЦПК України є одним з засобів доказування.
Згідно з приписами ч.1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
У відповідності до приписів статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Надаючи оцінку зазначеному висновку, судом одночасно враховується, що вказана експертиза проведена за постановою органу дізнання в рамках кримінального провадження №12023163520000650, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України, зареєстрованого 05.12.2023 року за заявою позивачки ОСОБА_1 .
Верховний Суд неодноразово робив висновок про допустимість висновку експерта, який проведений в рамках кримінального провадження та стосується предмета спору, та зокрема у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 року у справі №522/16529/20.
Судом враховується, що у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 308/10606/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 також зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.
За наслідком чого, висновок експерта №24-1769 від 27.03.2024 року приймається судом в якості належного та допустимого письмового доказу у даній справі.
Щодо наявного в матеріалах справи висновку експерта №20/05 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 20.05.2024 року судовим експертом Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи Людмилою Фраймович за замовленням представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Верховець К.С. по цивільній справі №947/3252/24 в порядку передбаченому ч.7 ст. 102 ЦПК України, суд зазначає наступне /а.с.113-132, ІІ том/.
Так, у відповідності до зазначеного висновку судовим експертом також встановлено, що рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_1 у наданій на експертизу технічній копії довіреності від 23.11.2023 року, посвідченій приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованій в реєстрі №357, виконані ні ОСОБА_1 , а іншою особою. Також встановлено, що рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_4 у технічній копії Заяви від 09 жовтня 2023 року, посвідченій приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованій в реєстрі за №989, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Вказаний висновок містить підтвердження судового експерта про обізнаність зі змістом ст. 384 КК України щодо відповідальності за складання завідомо неправдивого висновку експерта, а висновки судового експерта узгоджуються з вищевикладеними висновками у висновку експерта №2884-34-25 судово-почеркознавчої експертизи складеному 07.11.2025 року, а також висновками в частині ОСОБА_1 у висновку експерта №24-1769 від 27.03.2024 року, за наслідком проведення почеркознавчої експертизи в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №12023163520000650 від 05.12.2023 року.
Однак, вищезазначений висновок експерта №20/05 за результатами проведення почеркознавчої експертизи складений 20.05.2024 року, судом не приймається в якості належного доказу як висновок експерта, оскільки останній виконаний на підставі технічних копій односторонніх правочинів, підписання яких не визнається позивачкою, за відсутності оригіналів досліджених документів у відповідності до положень п.1.1. пункту 1 Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. 
Судом ураховується, що у відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду висловленого у постанові від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц, за змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
У зв`язку з чим, суд вважає підтвердженим належними доказами та встановленим, що довіреність від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, за умовами якої особа ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 на продаж спірного нерухомого майна (житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності позиваці у даній справі), не підписувалась ОСОБА_1 , якою також не вчинялись рукописні записи на ній, як власником відповідного нерухомого майна яке в подальшому було продано за договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, а іншою особою від імені позивачки ОСОБА_1 , тобто сторонньою особою.
Отже, зазначені обставини підтверджують факт відсутності волевиявлення у позивачки – ОСОБА_1 на укладення довіреності від 23.11.2023, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, та відсутності волевиявлення на уповноваження громадянина ОСОБА_2 на продаж нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , яке належало позивачці на праві власності, приймаючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 про те, що відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин.
Також, суд вважає підтвердженим належними доказами та встановленим, що заява від 09.10.2023 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрована в реєстрі за реєстровим №989, за умовами якої чоловік позивачки у даній справі, громадянин ОСОБА_4 надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на продаж спірного нерухомого майна (житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 ), як спільного сумісного майна подружжя, також не підписана та не вчинено рукописні засоби ОСОБА_4 , а іншою особою від його імені, тобто сторонньою особою.
Отже, зазначені обставини додатково підтверджують факт відсутності волевиявлення у ОСОБА_4 , як чоловіка позивачки, на вчинення одностороннього правочину з надання згоди на розпорядження спільною сумісною власністю, а саме укладення заяви від 09.10.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрована в реєстрі за реєстровим №989.
Під час розгляду справи ОСОБА_4 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, зазначаючи, що не вчиняв дій з надання дружині згоди на розпорядження нерухомим майном, зареєстрованим на праві власності на її ім`я – ОСОБА_1 , а саме: житловим будинком, загальною площею 289 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , в нього було відсутнє волевиявлення на вчинення відповідних дій, як і підтвердив відсутність волевиявлення у дружини на вчинення дій з продажу відповідного нерухомого майна та підтримує і визнає дії дружини – позивачки у справі ОСОБА_1 , які вважає спрямованими на захист нерухомого майна, яке було зареєстровано на праві власності за позивачкою та вибуло поза їх волею на підставі договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204.
Додатково з приводу не підписання позивачкою довіреності від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрована в реєстрі за №357, та не уповноваження позивачкою особу ОСОБА_2 на дії з продажу належного позивачці на праві власності нерухомого майна, як відсутність у позивачки волі та волевиявлення на вчинення відповідного правочину і вчинення подальших правочинів з продажу цього майна, суд також зазначає наступне.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Статтею 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як зокрема, посвідчення правочинів (договорів, заповітів, довіреностей, вимог про нотаріальне посвідчення правочину тощо).
Відповідно до пунктів 1, 2 глави 3 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за №282/20595, в редакції на момент посвідчення довіреності від 23.11.2023 року від імені позивачки, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.
Статтею 43 Закону України «Про нотаріат», у редакції станом на 23.11.2023 року передбачено, що не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників.
При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.
Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншим документом, що посвідчує особу, передбаченим Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», національним паспортом іноземця або документом, що його замінює, посвідченням особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідченням, виданим за місцем роботи фізичної особи. Посвідчення водія, особи моряка, члена екіпажу, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.
При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, також перевіряють дійсність документів за Єдиним державним демографічним реєстром, якщо документи були оформлені із застосуванням засобів цього Реєстру.
Приймаючи зазначені норми законодавства, суд зазначає, що як вже судом встановлено, довіреність від 23.11.2023 року складена від імені ОСОБА_1 , як довірителя, за якою остання уповноважує особу ОСОБА_2 на вчинення дій з продажу спірного нерухомого майна належного позиваці на праві власності, була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №357.
З тексту даної довіреності вбачається, що нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. під час її посвідчення встановлювалась особа довірителя - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі паспорту громадянина України серії НОМЕР_8 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року.
Поряд з цим, як вже судом встановлено, особа позивачки – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчується паспортом громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданим Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24 січня 2002 року, що підтверджується як наданою до суду належним чином завіреною позивачкою копією паспорту громадянина України, який також було оглянуто судом у судовому засіданні і встановлено його наявність у позивачки, так і отриманими відповідями Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 30.01.2026 року за вих. №1401/2.4-269/14.2-26, а також відповідями Головного управління ДПС у Донецькій області від 26.12.2025 року за вих. №16077/6/05-99-12-03-09 та Державної податкової служби України від 10.02.2026 року за вих. 1736/5/99-00-12-04-02-05, якими повідомлено, що належний позивачці РНОКПП – НОМЕР_4 видавався ОСОБА_1 , особа якої встановлювалась саме за паспортом серії НОМЕР_3 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області.
Зокрема у відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 30.01.2026 року за вих. №1401/2.4-269/14.2-26 підтверджено, що на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за даними інформаційно-комунікаційної системи ДМС Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року оформлено та видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 . Бланки паспортів громадянина України серії ЕВ до УМВС/ГУМВС/ГУ ДМС в Донецькій області не передавалися.
Крім того, як вже судом встановлено, спірне нерухоме майно (житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 ) було придбано та набуто у власність позивачкою на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 31.05.2023 року за реєстровими номерами №350 та №353, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, якою в момент їх посвідчення особа покупця – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчувалась саме на підставі паспорту громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни від 24.12.2025 року за вих. №100/01-16.
Отже, спірне нерухоме майно, яке було відчужено за договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року зареєстрованими за №1203, №1204, належало на праві власності саме позивачці у даній справі – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особа якої підтверджується паспортом громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданим 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області.
Також судом встановлено, що у довіреності від 23 листопада 2023 року (бланк серії НСО 830320) зареєстрованої в реєстрі за №357, засвідчено, що у відповідності до паспорту серії НОМЕР_8 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, на підставі якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. встановлювалась особа ОСОБА_1 , наявна відмітка про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_4 , який зареєстрований Покровським міським відділом ДРАГС Донецької області 17.09.1999 року.
Поряд з цим, як встановлено судом, у відповідності до належного позивачці в цій справі – ОСОБА_1 , як належному власнику спірного нерухомого майна, паспорту громадянина України за серією НОМЕР_3 , виданому 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, наявний запис про перебування у шлюбі з громадянином ОСОБА_4 , шлюб між якими зареєстрований 17.09.1999 року Красноармійським відділом РАГС (а.10 паспорту), ані Покровським міським відділом ДРАГС Донецької області.
Крім того, реєстрація шлюбу між позивачкою у цій справі та ОСОБА_4 , 17.09.1999 року саме Красноармійським відділом РАГС, також підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_9 , виданим 17.09.1999 року /а.с.49, ІІІ том/, а також Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 24.11.2023 року за №00042453142, одержаним приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. в рамках перевірки перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, під час посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203 та №1204 /а.с.87-88, І том/. 
Отже, дані обставини свідчать, що паспорт серії НОМЕР_8 , виданий Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, на підставі якого встановлювалась особа ОСОБА_1 під час посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. довіреності від 23 листопада 2023 року (бланк серії НСО 830320), зареєстрованої в реєстрі за №357, не видавався та не належить власнику спірного нерухомого майна – позивачці ОСОБА_1 , а також містить не вірно зазначені дані щодо перебування позивачки у шлюбі з чоловіком.
Під час розгляду справи приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., яка приймала участь у даній справі в якості третьої особи, не надавалось жодних пояснень з даного приводу, як і доказів на підтвердження спростування цих обставин.
У зв`язку з чим, суд вважає підтвердженим належними доказами та встановленим факт того, що довіреність від 23.11.2023 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №357, на підставі якої особа ОСОБА_2 був уповноважений на продаж спірного нерухомого майна, яке належало на праві власності позиваці у даній справі, не лише була не підписана позивачкою, якою не вчинялось рукописних записів на ній, а і була видана неналежною особою – ОСОБА_1 , особа якої приватним нотаріусом Сімаченко С.Л. в момент її посвідчення встановлювалась за документом – паспортом громадянина України серії НОМЕР_8 , виданим Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, який не видавався і не посвідчує особу позивачки – ОСОБА_1 , саме якій на праві власності належало спірне нерухоме майно, щодо якого здійснювався односторонній правочин з уповноваження особи на розпорядження цим майном.
Матеріалами справи встановлено, що саме на підставі не підписаної та не складеної позивачкою довіреності від 23.11.2023 року за №357, особа довірителя за якої встановлювалась на підставі паспорту який не видавався на ім`я позивачки, особою ОСОБА_2 від імені продавця було укладено договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року, посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., за реєстраційними №1203, №1204, на підставі яких було продано належне позивачці в цій справі нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 .
Отже, договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, на підставі яких було продано належне позивачці в цій справі спірне нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 , були укладені від імені продавця – ОСОБА_2 , тобто особою не уповноваженою власником цього майна на вчинення відповідних дій та без наявності на те справжньої волі і волевиявлення власника майна, у тому числі без згоди чоловіка власника ОСОБА_4 , яким не підписувалась та вчинялись рукописні записи у заяві від 09.10.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за реєстровим №989.
Крім того, суд враховує, що договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, на підставі яких були відчужені належні позивачці спірні об`єкти нерухомого майна, посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., тобто приватним нотаріусом, яким також посвідчувалась 09.10.2023 року заява від імені ОСОБА_4 про надання згоди ОСОБА_17 на вчинення відповідних дій з продажу спірного нерухомого майна, зареєстрована в реєстрі за №989, яка як вже судом встановлено не підписувалась безпосередньо чоловіком позивачки - ОСОБА_4 та яким не вчинялись рукописні записи на цій заяві, а які були виконані сторонньою особою від його імені.
Під час розгляду справи приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., яка приймала участь у даній справі в якості третьої особи, не надавалось жодних пояснень з приводу посвідчення 09.10.2023 року заяви від імені ОСОБА_4 про надання згоди ОСОБА_17 на вчинення відповідних дій з продажу спірного нерухомого майна, зареєстрована в реєстрі за №989, яка як встановлена не підписана безпосередньо ОСОБА_4 та яким не вчинялись рукописні записи на цій заяві.
З витребуваних копій матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204 вбачається, що під час укладення і посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. повноваження особи ОСОБА_2 встановлювались на підставі наданої довіреності від 23 листопада 2023 року (бланк серії НСО 830320), посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, яка містила інформацію, що у відповідності до паспорту серії НОМЕР_8 , виданого Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області 24.01.2002 року, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , який зареєстрований Покровським міським відділом ДРАГС Донецької області 17.09.1999 року.
Також, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. під час посвідчення зазначених правочинів від 24.11.2023 року та перевірки перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, було отримано Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 24.11.2023 року за №00042453142, який містить інформацію про реєстрацію 17.09.1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську реєстраційної служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , яка за наслідком реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_15 », про що складено актовий запис №362 /а.с.87-88, І том/. 
Отже, у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. під час посвідчення правочинів від 24.11.2023 року, зареєстрованих в реєстрі за №1203, №1204, були наявні відомості про розбіжність даних щодо державного органу яким було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , поряд з цим приватним нотаріусом не було вчинено додаткових заходів для перевірки цих обставин та продовжено посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року від імені ОСОБА_1 .
Додатково суд враховує, що у відповідності до положень пункту 4 Глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за №282/20595, нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених Законом.
Разом з тим, договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, які стосуються продажу належних позивачці спірних об`єктів нерухомого майна розташованих в місті Одесі, були посвідчені приватним нотаріусом Садовніченко В.М., як приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, а відтак поза межами нотаріального округу даного нотаріуса.
Суд зазначає, що під час укладення і посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, належність продавцю відчужуваного спірного нерухомого майна приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_18 встановлювалось на підставі наданих договорів купівлі-продажу на це майно, а саме: договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №353, бланк НСК 398978; договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №350, бланк НСК 398977. 
Як вже встановлено судом, позивачкою 12 жовтня 2023 року, було отримано дублікати вищезазначених договорів: купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №350, та купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №353. 
У відповідності до положень статті 53 Закону України «Про нотаріат», в редакції станом на момент видачі і посвідчення дублікатів правовстановлюючих документів, передбачено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування видається дублікат втраченого або зіпсованого документа.
Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність.
На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис. Крім того, про видачу дубліката нотаріус робить відмітку на примірнику документа, який зберігається у справах державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи приватного нотаріуса.
Відповідні положення також кореспондуються у главі 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за №282/20595. 
Так, у відповідності до п.п.1.1. п.1 глави 22 зазначеного Порядку, у редакції станом на момент видачі і посвідчення дублікатів правовстановлюючих документів, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.
Пунктом 6 глави 22 зазначеного Порядку, у вказаній редакції, врегульовано вимоги до змісту дубліката документа. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис. Крім того, про видачу дубліката нотаріус робить відмітку на примірнику документа, який зберігається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.
За наслідком чого, слід дійти до висновку, що починаючи з 12 жовтня 2023 року, а саме дня посвідчення нотаріусом дублікатів правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, первісні оригіналі правовстановлюючих документів на це майно, а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №353, бланк НСК 398978; договір купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №350, бланк НСК 398977, вважаються такими, що втратили чинність.
Отже, під час відчуження 24.11.2023 року спірного нерухомого майна, яке належало на праві власності позивачці у цій справі ОСОБА_1 , належність його продавцю на праві власності встановлювалось на підставі договорів купівлі-продажу на майно, які посвідчували належність цього майна на праві власності саме за позивачем у справі ОСОБА_1 , однак за бланками договорів, замість яких на ім`я позивачки вже були видані дублікати цих договорів, що мало місце 12.10.2023 року.
Суд також враховує доводи позивачки, що не звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу втрати чи викрадення оригіналів первісних правовстановлюючих документів на належне їй нерухоме майно, до отримання дублікатів документів та дізнання інформації про незаконне вибуття нерухомого майна з її власності, було обумовлено тим, що вона про безпосередній факт викрадення відповідних документів почала вважати після дізнання інформації про вчинення незаконних договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, за якими відбувся продаж належного їй нерухомого майна поза її внутрішньої волею та волевиявлення на настання відповідних наслідків цими правочинами.
Відповідні доводи позивачки не суперечать і узгоджуються з іншими встановленим фактичними обставинам справи які мали місце станом на час виникнення спірних правовідносин, у тому числі з приводу того, що дійсно ОСОБА_1 не підписувала і не вчиняла рукописних записів на довіреності від 23.11.2023 року за №357, особа довірителя за якої встановлювалась на підставі паспорту який не видавався на ім`я позивачки, а також за відсутності належної згоди її чоловіка, приймаючи не підписання і не вчинення рукописних записів ОСОБА_4 у заяві від 09.10.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за реєстровим №989.
Крім того відповідні обставини узгоджуються, з тим, що за наслідком дізнання позивачки ОСОБА_1 про вчиненні договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року за р. №1203, №1204 щодо належного їй на праві власності нерухомого майна, остання через представника 04.12.2023 року звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою про кримінальне правопорушення, за наслідком чого відомості про повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, за попередньою кваліфікацією за ч.2 ст. 190 КК України, були зареєстровані в ЄРДР за №12023163520000650 від 05.12.2023 року, та в подальшому 29.12.2023 року ОСОБА_1 додатково звернулась до Відділу поліції №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з заявою про кримінальне правопорушення за ст. 190 КК України, ст. 358 КК України, яка зареєстрована 29.12.2023 року за вх. №1394-С. 
Кримінальне провадження за №12023163520000650 від 05.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190 КК України в свою чергу перебуває на стадії досудового розслідування, яке проводиться СВ ВНП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, що підтверджується листом Приморської окружної прокуратури міста Одеси від 03.06.2025 року за вих. №52-7892вих-25.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18, довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 року у справі №179/1407/20 дійшов до висновку, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. 
Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Приймаючи викладене, суд зазначає, що матеріали справи також не містять жодних доказів, які б підтверджували схвалювання та підтвердження позивачкою ОСОБА_1 дій ОСОБА_2 , на ім`я якого було вчинено довіреність від 23.11.2023 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій за №357, та на підставі якої ОСОБА_2 вчинив від імені позивачки дії з укладення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року зареєстровані за №1203, №1204, за якими було відчужено спірне нерухоме майно, яке належало позиваці на праві власності.
Відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи не було надано жодних заперечень проти заявлених позовних вимог та висловлених позивачкою у даній справі доводів і обставин, не надано пояснень з приводу способу і отримання довіреності від 23.11.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі нотаріальних дій за №357, та первинних оригіналів договорів купівлі-продажу які засвідчували право власності позивачки на спірне нерухоме майно. 
Також ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження отримання грошових коштів за наслідком вчинення від імені ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року зареєстровані за №1203, №1204, у тому числі доказів які б свідчили про передання цих коштів на користь позивачки в цій справі.
Суд звертає увагу, що під час розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 жодного разу не з`явився до суду, проміж усі вчинені судом дії з належного повідомлення останнього про розгляд даної справи.
Однак, 03.02.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кузякова О.В. надійшли додаткові пояснення у справі, у відповідності до яких ОСОБА_2 за наслідком ознайомлення з заявою про зміну предмету та підстав позову, зазначив що не заперечує проти задоволення позовних вимог та не проти задоволення позову /а.с.93, ІІІ том/, що приймається судом як визнання позову. 
Жодних доказів на підтвердження взаємопов`язаності особи ОСОБА_1 , як власника спірного нерухомого майна з особою ОСОБА_2 , у тому числі які б підтверджували будь-які дії ОСОБА_1 спрямовані на вчинення правочину з уповноваження ОСОБА_2 на продаж спірного нерухомого майна, яке належало позиваці на праві власності, так і схвалення дій ОСОБА_2 за наслідком продажу спірного нерухомого майна за договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року зареєстровані за №1203, №1204, матеріали справи не містять, а відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всупереч положень ч.1 ст. 81 ЦПК України будь-якими доказами не спростовано.
Щодо доводів викладених представником ОСОБА_3 у письмових поясненнях, в яких висловлено незгоду з доводами позивачки в обґрунтування відсутньої волі та волевиявлення на продаж спірного нерухомого майна, яке їй належало на праві власності, судом не приймаються та визнаються безпідставними і необґрунтованими, оскільки в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не підтверджені жодними доказами.
В свою чергу, суд зазначає, що доводи представника ОСОБА_3 , викладені у письмових поясненнях жодним чином не спростовують факт незаконних дій щодо відчуження нерухомого майна позивача, належного її на праві власності. Крім того, після отриманої у нотаріуса інформації щодо продажу її майна усі подальші дії позивача ОСОБА_1 у хронологічному порядку свідчать про її незгоду та відсутність волевиявлення на продаж належного її майна.
На підставі вищевикладеного, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки, що ОСОБА_1 , як власником спірного нерухомого майна не вчинялось дій та була відсутня воля і волевиявлення з уповноваження громадянина ОСОБА_2 , за довіреністю від 23.11.2023 року за №357, на продаж належного позивачці на праві власності спірного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , а відтак ОСОБА_2 не був у встановлений законний спосіб уповноважений на вчинення відповідних дій за цією довіреністю.
В рамках надання оцінки наявності волі і волевиявлення позивачки на настання наслідків за укладеними договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, які в свою чергу вчинені від імені продавця особою ОСОБА_2 , який діяв без належних на те підставі, на підставі не підписаної позивачкою довіреності від 23.11.2023 року за №357, особа довірителя за якої встановлювалась на підставі паспорту який не видавався на ім`я позивачки, а також за відсутності належної згоди чоловіка власника, приймаючи не підписання і не вчинення рукописних записів ОСОБА_4 у заяві від 09.10.2023 року, зареєстрованої за №989, суд, в межах заявлених позовних вимог, викладених позивачкою доводів та на підставі наданих стороною позивача доказів, також зазначає наступне.
З договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, на підставі яких було продано належне позивачці в цій справі спірне нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 , вбачається, що продаж зазначеного житлового будинку було вчинено за 570 000,00 грн., вартість якого встановлена на підставі звіту про оцінку майна виконаним суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «АН ДІОН ВЕСТ» станом на 20.11.2023 року, а земельної ділянки за 100 000,00 грн. вартість якої була встановлена зі звітом про незалежну оцінку, виконаним суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_19 , станом на 12.10.2023 року.
Разом з тим, у відповідності до висновку експерта №1219 судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, складеного 22.12.2025 року судовим експертом Накул О.М. /а.с.63-121, V том/, встановлено, що ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1094927751101, станом на 12.10.2023 року та станом на 24.11.2023 року складає 3 190 451 (три мільйони сто дев`яносто тисяч чотириста п`ятдесят одна) грн. та не відповідає вартості, що зазначена у Звіті про оцінку майна (унікальний реєстраційний номер 20-20231012-0006751479 від 12.10.2023 року, виконавець - ФОП ОСОБА_19 , сертифікат №461/2022 від 22.09.2022р.). 
Ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 289,0 кв.м., житловою площею 71,0 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1755884751101 станом на 20.11.2023 року та станом на 24.11.2023 року складає 7 812 326 (сім мільйонів вісімсот дванадцять тисяч триста двадцять шість) грн.. та не відповідає вартості, що зазначена у Звіті про оцінку майна (ідентифікатор за базою ФДМУ: ВПДОБВ638173 від 20.11.2023 року виконавець ТОВ «АН ДІОН ВЕСТ», сертифікат СОД №570/2023).
Вказаний висновок, складений за наслідком проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи судовим експертом Накул О.М., яка має кваліфікації судового експерта за спеціальностями: 10.6 «Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів»; 10.10. «Визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд»; 10.14 «Оцінка земельних ділянок»; за замовленням ОСОБА_1 як позивачем у справі №947/3252/24 в порядку передбаченому статтею 106 ЦПК України; який містить підтвердження експерта про обізнаність про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку на виконання приписів ч.5 ст. 106 ЦПК України.
Жодних заперечень проти вказаного висновку експерта №1219 судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, складеної 22.12.2025 року судовим експертом Накул О.М., учасники справи не заявляли, як і клопотань з приводу проведення повторної чи додаткової експертизи, за наслідком чого судом приймається в якості належного висновку експертизи, як засобу доказування передбаченого ст. 76 і 102 ЦПК України.
За наслідком чого, судом встановлено, що продаж спірного нерухомого майна, власником якого була позивачка, вчинено за договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, за вартістю, що не відповідає дійсній ринковій вартості відповідного спірного нерухомого майна.
Додатково судом приймається, що вказані договори купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, містять умови з підтвердження, що грошові кошти за продаж земельної ділянки в сумі 100 000,00 гривень та грошові кошти за продаж житлового будинку в сумі 570 000,00 гривень, продавцем від покупця одержані до посвідчення договору у спосіб, передбачений чинним законодавством на момент розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 691, частини другої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148 затверджено Положення Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке розроблено відповідно до Закону України "Про Національний банк України" і визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність (далі - фізичні особи - підприємці) (далі разом у тексті - суб`єкти господарювання), фізичними особами.
Пунктом 7 розділу ІІ вказаного Положення в редакції, яка діяла станом на 24.11.2023 року врегульовано, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою:
1) із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.
Платежі на суму, що перевищує 50000 гривень, проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки;
2) між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.
Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.
Пунктом 8 зазначеного Положення також передбачено, що обмеження, установлені в пунктах 6 та 7 розділу II цього Положення, не стосуються: 1) розрахунків суб`єктів господарювання з бюджетами та державними цільовими фондами; 2) добровільних пожертвувань та благодійної допомоги; 3) використання готівки, виданої на відрядження; 4) виплат, пов`язаних з оплатою праці; 5) використання готівкових коштів з фонду оперативно-розшукових (негласних слідчих) дій, створеного на виконання частини третьої статті 24 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" та частини четвертої статті 17 розділу II Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Отже, постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148, якою затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні врегульовано граничну суму розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, яка становить 50 000,00 грн. Платежі на суму, яка перевищує 50000 грн., здійснюється шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.
Тобто, визначена у договорах купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, вартість спірного нерухомого майна перевищувала встановлений граничний розмір суми розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню.
Однак, жодних доказів на підтвердження вчинення відповідних розрахунків покупцем – ОСОБА_3 за зазначеними договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, у встановлений законом спосіб як те зазначено у договорі, а саме шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки, матеріали справи не містять, до суду не надані, як і не надано доказів на підтвердження отримання відповідних коштів позивачкою ОСОБА_1 чи перерахування на безпосередньо її розрахунковий рахунок у банківській установі.
Судом додатково враховується, що у відповідності до відповіді Головного управління ДПС у Запорізькій області щодо відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб – платників податків ДПС України щодо доходів ОСОБА_3 за період з січня 2021 року по грудень 2023 року вбачається наявними відомості про отримані ОСОБА_3 доходи за вказаний період у загальному розмірі 2156,72 грн. та складаються з додаткового блага та виграшів і призів, що не свідчить про наявність спроможності останнього придбати спірне нерухоме майно за рахунок офіційних доходів згідно з даними, що обліковуються у податковій службі. 
Також, суд звертає увагу, що у відповідності до витребуваної судом на підставі ухвали суду від 30.05.2024 року у справі №947/3252/24 відповіді з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05.07.2024 року за вих. №921/01-09, підтверджено, що згідно з обліковими даними Департаменту, за адресою: АДРЕСА_1 , у житловому будинку, загальною площею 289 кв.м., станом на 03.07.2024 року, місце проживання жодної особи зареєстрованим не значиться.
Стороною позивача у даній справі під час розгляду справи підтверджувався факт того, що після придбання 31.05.2023 року житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 та члени її сім`ї поселились та постійно проживають у вказаному житловому будинку, але не зареєстрували своє місце проживання.
Відповідні обставини відповідачами під час розгляду справи не оспорювались, а ОСОБА_4 підтверджені та визнані.
З наданих стороною позивачки до суду доказів, судом також встановлено, що після набуття ОСОБА_1 права власності на зазначене нерухоме майно 31.05.2023 року, остання вчинила дії, як власник, відносно цього майна, а саме: 21.06.2023 року підписала та надала до ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна» заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам з приводу надання відповідних послуг до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; звернулась до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» з заявою-приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №Р01001/532867 від 08.06.2023 року, з приводу надання відповідних послуг з розподілу електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідності до наданого стороною позивача Акту огляду майна №1, складеного 06.02.2025 року адвокатом представника позивача ОСОБА_1 – Берназ-Ганєвою Альоною Вікторівною, за участі свідків: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , засвідчено проведення огляду приміщення житлового будинку, загальною площею 289 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1755884751101) та земельної ділянки на якій він розташований за тією ж адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1094927751101), що мало місце 06 лютого 2025 року, доступ до якого було забезпечено – ОСОБА_1 , особа якої встановлена на підставі паспорту серії НОМЕР_3 , виданого 24.01.2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, за наслідком проведення якого засвідчено детальний опис цього будинку, з наявними в ньому речами та предметами повсякденного вжитку, у тому числі дитячими речами, що додатково підтверджується доданими фотокопіями здійсненої фото фіксації. Також вказаним Актом засвідчено, що під час здійснення огляду, у зазначеному житловому будинку були присутні особи: ОСОБА_1 , її невістка, онука, чоловік /а.с. 101-143, ІІІ том/.
Судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 здійснювались дії з утримання і оплати житлово-комунальних послуг наданих до спірного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , та продовжують здійснюватись у тому числі після вчинених нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року, зареєстрованих за №1203, №1204, що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень за період з 02.09.2024 року по жовтень 2025 року, які наявні в матеріалах справи /а.с.27-37, ІІІ том; а.с.53-62, V том/. 
Надаючи оцінку вказаним доказам, суд вважає їх належними та достатніми, які підтверджують факт того, що позивачка ОСОБА_1 після набуття 31.05.2023 року у власність нерухомого майна: житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , так і після його продажу на підставі нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року, зареєстрованих за №1203, №1204, продовжує, разом з членами своєї родини, проживати у зазначеному житловому будинку і користуватись ним, вчиняє дії з його утримання та сплати спожитих житлово-комунальних послуг наданих до цього майна, що з урахуванням інших встановлених обставин і в цілому у взаємозв`язку додатково підтверджує доводи сторони позивача щодо відсутності у позивача вираження волевиявлення на продаж даного нерухомого майна, а встановлені дії позивачки не свідчать про вчинення останньою дій притаманних особі власнику нерухомого майна, яким здійснюється продаж відповідного майна.
Факт постійного проживання позивачки ОСОБА_1 , з членами її родини, у спірному нерухомому майні: житловому будинку, розташованому на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , після його придбання 31.05.2023 року по даний час, підтвердили у судовому засіданні також свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , свідчення яких узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи.
Встановлені обставини судом з вчинених позивачкою дій зі спірним нерухомим майном після дати посвідчення договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року, зареєстрованих за №1203, №1204, у тому числі з його утримання та проживання в ньому з членами своєї сім`ї додатково підтверджує доводи позивачки про відсутню в неї спрямованість волі на складення як довіреності на ім`я ОСОБА_2 так і зазначених договорів від 24.11.2023 року та настання відповідних наслідків за цими договорами.
Суд також керується стандартом доказування у цивільних справах, який Велика Палата Верховного Суду визначила як «стандарт більшої переконливості» у пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
Так, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному пункту сформувала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Подібний стандарт доказування у цивільних справах застосовується й в інших країнах, зокрема у Великий Британії під назвою «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), Сполучених Штатах Америки - «перевага доказів» (preponderance of evidence) і є відмінним від стандарту доказування «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt), який застосовується у кримінальному судочинстві.
Приймаючи вищевикладене в цілому та встановлені судом обставини, суд вважає встановленим і доведеним на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що позивачкою ОСОБА_1 не підписувалась і не вчинялись рукописні записи у довіреності від 23.11.2023 року, посвідченій приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованої в реєстрі за №357, які вчинені від її імені сторонньою особою, а при нотаріальному посвідченні цієї довіреності особа ОСОБА_1 встановлювалась за паспортом, який не видавався на ім`я позивачки, що свідчить про відсутність волевиявлення позивачки на вчинення цього одностороннього правочину на розпорядження належним їй на праві власності спірним нерухомим майном: житловим будинком, загальною площею 289 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить і про відсутність волевиявлення позивачки на подальший продаж від її імені цього нерухомого майна та свідчить про підписання подальших відповідних договорів купівлі-продажу особою за вказаною довіреністю як неуповноваженою особою, дії з чого позивачкою не схвалювались, приймаючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження фактичного вчинення такого правочину з боку позивачки, у тому числі на підтвердження вираження нею волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або схвалення дій довіреної особи за довіреністю від 23.11.2023 року.
За наслідком чого, суд доходить до висновку та вважає, що нотаріально посвідчену довіреність від 23.11.2023 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровану в реєстрі за №357, складену від імені ОСОБА_1 , слід кваліфікувати як неукладений односторонній правочин.
Також, приймаючи встановлення, що заява від 09.10.2023 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрована в реєстрі за реєстровим №989, за умовами якої чоловік позивачки у даній справі, громадянин ОСОБА_4 надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на продаж спірного нерухомого майна (житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 ), як спільного сумісного майна подружжя, також не підписана та не вчинено рукописні засоби ОСОБА_4 , а іншою особою від його імені, тобто сторонньою особою, приймаючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження фактичного вчинення такого правочину з боку ОСОБА_4 та визнанням ним факту відсутності волевиявлення на його вчинення, суд також вважає в цій частині обґрунтованими доводи позивачки, що відповідний продаж спірного нерухомого майна, також було вчинено за відсутності згоди її чоловіка на розпорядження цим майном.
За наслідком чого зазначену заяву від 09.10.2023 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстровану в реєстрі за реєстровим №989, яка складена від імені ОСОБА_4 , слід кваліфікувати також як неукладений односторонній правочин.
При цьому, неукладений правочин не створює жодних правових наслідків, оскільки він вважається таким, що не відбувся.
За наслідком чого, суд вважає, що посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 листопада 2023 року, зареєстрований за №1203, та договір купівлі-продажу житлового будинку від 24 листопада 2023 року, зареєстрований в реєстрі за №1204, вчинені на підставі неукладеної довіреності від 23.11.2023 року за №357, у тому числі враховуючи неукладену заяву від 09.10.2023 року за №989, також потрібно кваліфікувати як неукладені договори купівлі-продажу, приймаючи що законний власник майна фактично не була учасником спірних правовідносин купівлі-продажу та не виражала своєї волі на відчуження належного їй нерухомого майна, яке було зареєстровано на її ім`я.
Щодо обраних позивачкою способів захисту прав, як власника нерухомого майна, право власності на майно якої було зареєстровано за іншою особою внаслідок реалізації положень неукладеного договору, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 сформувала висновок, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. (пункт 130 постанови).
Також позов не може містити вимогу, у якій ідеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це стверджує позивачка і достеменно встановили суди). (пункт 131 постанови).
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. (пункт 132 постанови).
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою, чи зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).(пункт 133 постанови).
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. (пункт 134 постанови).
Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц також сформулювала висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду також підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17. 
За наслідком чого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 сформувала у пункті 127 постанови висновок, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. 
У відповідності до пункту 239 постанови від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17, Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, що власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
З огляду на викладене, вимоги позивачки про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрований за №1203, та договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №1204, задоволенню не підлягають, за наслідком невірно обраного позивачем способу захисту прав, так як відповідний спосіб захисту не призведе до відновлення порушених прав позивача.
Щодо вимоги позивачки про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача – ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (від нім. buchbesitz - книжкове володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім без документарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Виходячи з наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) дійшла висновку, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (пункт 72 вказаної постанови).
Відповідні висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17.
У зазначеній постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла до висновків, що якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
Додатково Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновків, що у разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
При цьому відчуження нерухомого майна за неукладеним договором потрібно розглядати як вибуття такого майна з володіння власника не з його волі. (пункт 166 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Тобто, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. 
При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
Судом встановлено, що належне позивачці в цій справі – ОСОБА_1 на праві власності нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 , вибуло з її власності на підставі неукладених правочинів: договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрований за №1203, та договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №1204, які були укладені не уповноваженою особою власником цього майна особою, яка діяла на підставі неукладеної довіреності від 23.11.2023 року за №357, у тому числі на підставі неукладеної заяви від 09.10.2023 року за №989, якою нібито чоловіком власника було надано згоду на укладення відповідних правочинів.
За наслідком чого, судом встановлено, що належне позивачці в цій справі – ОСОБА_1 на праві власності нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 , вибуло з її власності на підставі неукладених правочинів, тобто без волевиявлення власника нерухомого майна на його відчуження, поза волею позивачки та з порушенням законодавства.
Також суд зазначає, що спірне нерухоме майно після вибуття з власності позивачки, як законного власника цього майна, поза її волі на підставі неукладених правочинів, надалі не відчужувалось за відплатними договорами.
Разом з тим, як вже судом встановлено, на підставі зазначених неукладених договорів купівлі-продажу від 24 листопада 2023 року, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано на праві власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 . 
За наслідком чого, суд доходить до висновку, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно на підставі неукладених правочинів (договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 24.11.2023 року, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрованих за №1203, №1204), не свідчить про належне набуття права власності на це майно.
У зв`язку з вищевикладеним, оскільки належне позивачці на праві власності спірне нерухоме майно вибуло з її власності на підставі неукладених правочинів договорів купівлі-продажу, тобто вибуло з фактичного володіння власника поза її волею, за наслідком чого це майно зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 без відповідної на те правової підстави, суд вважає наявним у позивачки, як належного власника цього майна, права на його витребування із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. Отже, позивачкою належним чином визначено спосіб захисту порушених прав та інтересів шляхом витребування спірного нерухомого майна.
За наслідком чого, суд вважає наявними підстави для витребування спірного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння – ОСОБА_3 .
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові 12 лютого 2025 року у справі № 727/3351/23 (провадження № 61-12079св24), у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі № 362/5355/15-ц (провадження №61-14370св24).
Суд також вважає належним витребування відповідного спірного майна саме на користь ОСОБА_1 , як законного володільця відповідного нерухомого майна, за якою воно було зареєстровано на праві власності та вибуло у незаконний спосіб поза її волею.
Суд враховує, що в свою чергу, під час розгляду справи ОСОБА_4 , який є чоловіком позивачки, визнав позов ОСОБА_1 і дії останньої, які спрямовані на захист спірного нерухомого майна, як спільної сумісної власності, тим з подружжя за яким воно було зареєстровано на праві власності, як титульним власником. 
Також ОСОБА_4 під час розгляду справи визнав факт відсутності спору між подружжям з приводу спірного нерухомого майна. Сторона позивача в свою чергу під час розгляду справи зазначала, що залучення ОСОБА_4 до складу відповідачів, обумовлено наявністю заяви складеної від його імені, яка використовувалась в рамках посвідчення договорів від 24.11.2023 року, щодо яких позивачем також були заявлені вимоги з приводу визнання недійсними, а факт підписання заяви від імені ОСОБА_4 позивачкою, як титульним власником нерухомого майна, не визнавалось. 
Судом також враховується, що Верховний Суд у постанові від 15.10.2024 року по справі №537/532/21 висловив позицію, що у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. 
Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим статтею 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову.
Щодо доводів сторони відповідача ОСОБА_3 про те, що спірне нерухоме майно не може бути витребувано від нього, оскільки він є добросовісним набувачем, суд вважає неспроможними з огляду на наступне.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.
Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі (рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine).
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).
Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.
ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine).
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».
Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.
Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.
У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.
Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.
Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.
Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.
Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.
Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.
Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.
Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.
Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.
Відповідні висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду сформованим у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17, провадження №14-29цс23, застосованим висновкам Верховного Суду у постанові від 15.10.2025 року у справі №362/5355/15-ц, провадження 61-14370ск24, у постанові від 12.02.2025 року у справі №727/3351/23, провадження №61-12079св24.
Що стосується принципу пропорційності, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17, провадження №14-29цс23, зазначила, що вважає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного нерухомого майна без волевиявлення власниці – ОСОБА_1 , на підставі неукладених правочинів, у тому числі на підставі довіреності яка не підписувалась власником цього майна – ОСОБА_1 , з використанням від її імені паспорту та встановлення особи власника спірного майна за паспортом, який останній не видавався на ім`я власника цього майна – ОСОБА_1 , з використанням заяви про згоду чоловіка власника на вчинення відповідних дій, яка в свою чергу також не підписувалась чоловіком власника ОСОБА_1 – ОСОБА_22 , з урахуванням інших встановлених судом обставин що свідчать про відсутність будь-якого наміру ОСОБА_1 на продаж належного їй майна, суд вважає, що витребування такого майна на користь законного власника – ОСОБА_1 з володіння – ОСОБА_3 , як набувача цього майна за неукладеними правочинами, є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Крім того, з приводу посилань ОСОБА_3 про те, що він не повинен був перевіряти історію з нерухомого майна та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, як відсутність підстав для витребування в нього спірного нерухомого майна, судом не приймаються з огляду на наступне.
Суд зазначає, що безпосередньо неукладені правочини від 24.11.2023 року, на підставі яких за ОСОБА_3 було зареєстровано на праві власності спірне нерухоме майно, не створюють жодних правових наслідків.
Крім того, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Так, під час розгляду справи представником відповідача ОСОБА_3 не спростовувався факт того, що останній навіть не оглядав спірне нерухоме майно на момент посвідчення правочинів від 24.11.2023 року, які кваліфіковані як неукладені, як і не користується по цей час.
Суд зазначає, що ОСОБА_3 придбаваючи цінне майно та укладаючи у нотаріальній формі договори купівлі-продажу (які як встановлено судом є неукладеними) з приводу спірного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 , реальна ринкова вартість яких у відповідності до висновку експерта №1219 судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, складеної 22.12.2025 року судовим експертом Накул О.М., є значною та в цілому на момент вчинення відповідних правочинів, що мало місце 24.11.2023 року, становило 11 002 777,00 грн. (3190451+7812326 = 11002777), без фізичної присутності власника, відповідач ОСОБА_3 мав зважити на цей факт та проявивши розумну обачність з`ясувати спрямованість волевиявлення власника і дійсні наміри щодо цього майна тощо.
Стороною відповідача – ОСОБА_3 також не надано доказів на підтвердження вчинення жодних дій щодо спірного нерухомого майна після реєстрації за ним права власності за неукладеними договорами купівлі-продажу від 24.11.2023 року, які притаманні власникові, який придбає нерухоме майно.
Одночасно в сукупності суд враховує обставини, що посвідчення неукладених правочинів - договорів купівлі-продажу з приводу спірного нерухомого майна від 24.11.2023 року, відбувалось приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, тобто у місті Запоріжжя, що є віддаленим місцезнаходженням він місцезнаходження спірного нерухомого майна, що в цілому з неоглядом покупцем нерухомого майна яке придбається та не вчиненням будь-яких дій притаманних власникові нерухомого майна після його придбання, не свідчать про добросовісність ОСОБА_3 під час посвідчення зазначених договорів.
Крім того, посвідчення неукладених правочинів - договорів купівлі-продажу з приводу спірного нерухомого майна від 24.11.2023 року, за яким ОСОБА_3 придбавав спірне нерухоме майно, вчинялось саме приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною якою було посвідчено неукладену заяву від 09.10.2023 року від імені ОСОБА_4 про надання згоди ОСОБА_17 на вчинення відповідних дій з продажу спірного нерухомого майна, зареєстровану в реєстрі за №989, яка не підписувалась безпосередньо чоловіком позивачки - ОСОБА_4 та яким не вчинялись рукописні записи на цій заяві, а які були виконані сторонньою особою від його імені.
Також, саме у даного приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторії Миколаївни, ОСОБА_3 було посвідчено через три дні, а саме 27 листопада 2023 року укладені з ОСОБА_5 договори позики і іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, на яке зареєстрував право власності за неукладеними правочинами купівлі-продажу від 24.11.2023 року, при цьому за вартістю, що не відповідало дійсній ринковій вартості відповідного спірного нерухомого майна.
ОСОБА_3 стверджуючи про належне виконання умов договорів купівлі-продажу з приводу спірного нерухомого майна від 24.11.2023 року, в яких було зазначено що грошові кошти за продаж нерухомого майна продавцем від покупця одержані до посвідчення договору у спосіб, передбачений чинним законодавством на момент розрахунку, не надав до суду жодного належного доказу на підтвердження цих обставин, приймаючи що визначена у договорах купівлі-продажу від 24.11.2023 року за реєстраційними №1203, №1204, вартість спірного нерухомого майна перевищувала встановлений граничний розмір суми розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню.
У відповідності до відповіді Головного управління ДПС у Запорізькій області щодо відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб – платників податків ДПС України щодо доходів ОСОБА_3 за період з січня 2021 року по грудень 2023 року вбачається наявними відомості про отримані ОСОБА_3 доходи за вказаний період у загальному розмірі 2156,72 грн. та складаються з додаткового блага та виграшів і призів, що не свідчить про наявність спроможності останнього придбати спірне нерухоме майно за рахунок офіційних доходів згідно з даними, що обліковуються у податковій службі. 
Будь-яких доказів в спростування наведених обставин, крім загальних посилань представника ОСОБА_3 у поданих до суду письмових поясненнях, до суду не надано.
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження
Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, на переконання суду, відповідні обставини і поведінка покупця – ОСОБА_3 на час посвідчення правочинів – договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24.11.2023 року щодо спірного нерухомого майна, які в свою чергу є неукладеними, у взаємозв`язку не свідчать про добросовісну поведінку ОСОБА_3 . 
Крім того, суд зазначає, що безпосередньо неукладені правочини від 24.11.2023 року, на підставі яких за ОСОБА_3 було зареєстровано на праві власності спірне нерухоме майно, не створюють жодних правових наслідків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17, провадження №14-29цс23, сформувала висновок, що недоторканність набутого добросовісним набувачем права власності за рахунок позбавлення законного власника, який не допускав недобросовісного користування своїми правами та не виражав волевиявлення на передачу майна, можливості поновити своє порушене, внаслідок вибуття належного йому майна за неукладеним правочином, майнове право суперечить завданню цивільного судочинства. Принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням. У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі неукладеного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. 
Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (неукладений правочин не створює жодних правових наслідків), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Поряд з цим, за обставинами цієї справи, судом не встановлено факту чи наміру зловживання позивачкою своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з її володіння поза її волею, приймаючи відсутність доказів на підтвердження будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження її волевиявлення на настання наслідків неукладеними правочинами купівлі-продажу від 24.11.2023 року, тому немає підстав для відмови у захисті її права власності.
В даному випадку спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачки, на підставі неукладеного правочину, за наслідком чого позивачка залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном.
Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника, витребування такого майна на користь законного власника, є пропорційним втручанням у право власності, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею – позивача у даній справі ОСОБА_1 , зокрема за неукладеним правочином за відсутності її волевиявлення, витребування цього майна у ОСОБА_3 на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього.
Щодо вимоги позивачки про встановлення порядку виконання рішення суду в частині витребування на її користь нерухомого майна з чужого незаконного володіння, судом враховується наступне.
Частиною 1 статті 267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Належне виконання рішення суду є важливим і невід`ємним елементом ефективного захисту прав і свобод людини. Тоді як, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, суперечить принципу верховенства права.
Спосіб виконання судового рішення – це спосіб реалізації та здійснення способу захисту прав та інтересів громадян судом.
Порядок виконання рішення - це визначена законодавством послідовність і зміст вчинення виконавчих дій виконавцем, а також права і обов`язки субЙ`єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.
Отже, визначення способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб.
Суд вважає, що з метою забезпечення своєчасного захисту та відновлення порушеного права позивача, належного виконання рішення суду в даній справі, визначення способу виконання даного рішення суду після набранням ним законної сили в частині вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, є доцільним та ефективним способом належного поновлення порушених прав та інтересів позивачки.
Щодо визначених позивачкою способів виконання рішення даного рішення суду після набранням ним законної сили в частині вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, шляхом встановлення, що рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно та підставою реєстрації права власності за  ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, суд зазначає наступне.
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження №14-29цс23).
Також судом враховується, що відповідно до пункту 1 ч.4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі зокрема державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно або витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.
Приймаючи вищезазначені приписи, правові позиції Верховного Суду, з метою належного виконання рішення суду після набрання ним законної сили в частині витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки, з метою належного відновлення захищених судом порушених прав та інтересів позивачки в даній справі, суд вважає частково обґрунтованою вимогу позивачки та наявними підстави для встановлення порядку виконання даного рішення суду в порядку ст. 257 ЦПК України шляхом встановлення, що рішення суду після набрання ним законної сили в частині витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно та внесення відповідного запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на це нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В іншій частині вимогу позивачки, суд вважає необґрунтованою, оскільки внесення відповідного запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на це нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, свідчить про припинення права власності останнього на це майно.
Щодо вимоги позивачки про визнання договору іпотеки недійсним, яка є похідною від основної вимоги, суд зазначає наступне.
Як вже судом встановлено, після незаконного вибуття спірного нерухомого майна (житлового будинку, загальною площею 289 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташованих в АДРЕСА_1 ) з власності законного власника відповідного нерухомого майна - ОСОБА_1 , на підставі неукладених договорів купівлі-продажу від 24.11.2023 року зареєстрованими в реєстрі за №1203, №1204, ОСОБА_3 , як особа за яким було зареєстровано право власності на це майно, через три дні – 27 листопада 2023 року уклав з громадянкою ОСОБА_5 договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1212, за умовами якого позичив у ОСОБА_5 в борг грошові кошти в сумі 3 760 000,00 грн., які зобов`язався повернути ОСОБА_5 до 27.05.2024 року /а.с.187, І том/. 
Тієї ж дати, як встановлено судом, 27.11.2023 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрований в реєстрі за №1213, за умовами якого ОСОБА_3 в забезпечення взятих на себе зобов`язань за укладеним між ними договором позики від 27.11.2023 року за р.№1212, передав ОСОБА_5 , як іпотекодержателю, в іпотеку зареєстроване за ним на підставі неукладених правочинів нерухоме майно: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, та розташованій на ній житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.1-4, ІІ том/. 
Відповідно до пункту 7 іпотечного договору, за згодою сторін вартість предмета іпотеки складає 3 760 000,00 гривень.
Під час посвідчення даного іпотечного договору, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., також встановлено заборону відчуження зазначеної земельної ділянки та житлового будинку, про що нотаріусом вчинено у іпотечному договорі відповідні записи від 27.11.2023 року, зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій за №1214 щодо земельної ділянки, №1215 щодо житлового будинку.
За наслідком посвідчення вказаного іпотечного договору, відповідні відомості про обтяження у виді іпотеки та заборони відчуження щодо зазначеного спірного нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 289 кв.м., та земельної ділянки, площею 0,029 га, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.11.2023 року за №356068872, №356071852, №356074717, №356076696 /а.с.60-63, ІІ том/.
Позивачкою, як законним власником вказаного спірного нерухомого майна, яке вибуло з її власності у незаконний спосіб проти її волі та волевиявлення, заявила вимогу про визнання вказаного договору іпотеки недійсним.
Відповідно до статті 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). 
Вона має похідний характер від основного зобов`язання та за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
У розумінні статей 203, 215 ЦК України оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи або сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що окрім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).
Такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року № 910/3372/19.
Приймаючи вищевикладене, оскільки незаконно вибуте з власності позивачки спірне нерухоме майно (житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 ), за неукладеними договорами купівлі-продажу, в подальшому за договором іпотеки від 27.11.2023 року реєстраційний №1213, було передано ОСОБА_3 в іпотеку, який в свою чергу не набув право власності на це майно, а від так нерухоме майно передано не дійсним його власником, в супереч волі та волевиявленню дійсного власника цього майна.
Додатково суд зазначає, що неукладений правочин не створює жодних правових наслідків, оскільки він вважається таким, що не відбувся, за наслідком чого відсутні жодні підстави для стверджень про належне передання ОСОБА_3 у іпотеку спірного нерухомого майна, яке за ним було зареєстровано на праві власності за неукладеними правочинами, а безпосередньо спірне нерухоме майно у незаконний спосіб вибуло з власності та поза волею законного власника, яким є ОСОБА_1 , яка в свою чергу не виявляла свою волю на вчинення як правочинів з вибуття з її власності відповідного нерухомого майна, так і правочину на подальше передання його в іпотеку, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків.
Ухвалюючи рішення суду про визнання договору іпотеки недійсним, судом враховується, що обставини які передували його вчиненню, свідчать, як про недобросовісну поведінку ОСОБА_3 , як на час посвідчення неукладених правочинів – договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24.11.2023 року щодо спірного нерухомого майна, так і надалі під час укладенню оспорюваного договору іпотеки, який в свою чергу укладений: через три дні після реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за неукладеними правочинами; у того ж самого нотаріуса, у якого посвідчувалась неукладена одностороння заява від 09.10.2023 року від імені ОСОБА_4 та неукладені договори купівлі-продажу щодо спірного нерухомого майна від 24.11.2023 року за реєстраційними номерами №1203, №1204; з визначенням ціни спірного нерухомого майна за вартістю, яка не відповідає дійсній реальній ринковій вартості спірного нерухомого майна.
Крім того, іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору (абзац одинадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).
Тобто, з урахуванням зазначеного, виникнення відповідних обмежень у власника нерухомого майна на підставі договору іпотеки, укладеного третіми особами щодо його нерухомого майна без належних на те юридичних підстав, не відповідає вимогам статей 14 та 41 Конституції України, статей 316, 317, 319 та 321 ЦК України.
Відповідно до Конституції України визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008).
Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (абзац п`ятий мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).
Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору іпотеки від 27.11.2023 року за реєстраційним №1213, є ефективним та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.03.2023 у справі № 199/2943/20 та від 10.12.2025 у справі № 523/7433/22.
Враховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, встановлені судом обставини, суд вважає наявними підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 27.11.2023 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрований в реєстрі за №1213, предметом якого є спірне нерухоме майно (житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 ), оскільки ОСОБА_1 надала належні та допустимі докази на підтвердження того, що оспорюваний іпотечний договір не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України, тому відповідно до частини першої статті 215 цього Кодексу його необхідно визнати недійсним. При цьому відповідний договір та зареєстровані на підставі нього обтяження, як наслідок оспорюваного правочину, є перешкодою у розумінні закону позивачу, як законному власнику цього майна, у його розпорядженні, користування та володінні.
Ухвалюючи рішення суду у даній справі, суд також враховує, що згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Суд зазначає, що позивачка в даній справі довела заявлені позовні вимоги належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.
Водночас, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, на подання доказів проти задоволення позову, тощо.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. 
Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Разом із цим надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню цивільного судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов повинні бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1994 року у справі Van de Hurk v. the Netherlands («Ван де Гурк проти Нідерландів»), № 288).
У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ.
Суд наголошує, що, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на наведене, приймаючи вищевикладене в цілому, проаналізувавши зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає, що порушенні права позивача ОСОБА_1 підлягають судовому захисту, а позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню шляхом витребування із незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки спірного нерухомого майна (житловий будинок, загальною площею 289 кв.м. та земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, розташовані в АДРЕСА_1 ), встановлення порядку виконання рішення суду в частині витребування майна, та шляхом визнання недійсним договору іпотеки. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з неефективним способом захисту порушених прав.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
В межах частини задоволених судом позовних вимог позивачки, суд зазначає, що позивачкою за заявленою до відповідача ОСОБА_3 вимогою майнового характеру про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння було сплачено судовий збір в сумі 5780,00 грн. та 1397,77 грн., що в загальній сумі становить 7177,77 грн., та за заявленою до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вимогою немайнового характеру про визнання договору іпотеки недійсним судовий збір в сумі 1211,20 грн. Також, позивачкою в рамках розгляду справи було сплачено 40711,68 грн. за проведення судово-почеркознавчої експертизи, що підтверджується квитанцією від 09.07.2025 року за № 0.0.4447940079.2 та листом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 07.11.2025 року за вих. №2884-34-25, яким направлено до суду висновок експерта №2884-34-25 та підтверджено сплату експертизи в сумі 40711,68 грн. /а.с.151.т.4/.
Суд зазначає, що висновок експерта №2884-34-25 за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи прийнятий судом в якості належного доказу в рамках розгляду даної справи та був необхідним для доведення позивачем заявлених позовних вимог, відповідні витрати входять до складу судових витрат.
За наслідком чого, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, суд доходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_3 у відшкодування витрат зі сплати судового збору грошові кошти в загальній сумі 7783,37 грн. (5780,00 + 1397,77 грн. + 605,60 = 7783,37) та у відшкодування витрат з проведення судово-почеркознавчої експертизи грошові кошти в сумі 40711,68 грн., що в цілому становить 48495,05 грн.. Також підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат зі сплати судового збору, що дорівнює 50% сплаченого судового збору за вимогою немайнового характеру в сумі 605,60 грн. (1211,20 / 2 = 605,60).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 102-104, 106-108, 110, 133, 139, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння – задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння  ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_9 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_4 ) нерухоме майно - земельну ділянку, площею 0,029 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1094927751101.
Витребувати з чужого незаконного володіння  ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_9 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_4 ) нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1755884751101.
Визнати іпотечний договір, укладений 27 листопада 2023 року між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., зареєстрований в реєстрі за №1213, предметом якого є нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,029 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1094927751101; житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1755884751101 - недійсним.
Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, дане рішення суду, після набрання законної сили, в частині витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_4 ) на наступне нерухоме майно: 1) земельну ділянку, площею 0,029 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:33:006:0015, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1094927751101; 2) житловий будинок, загальною площею 289 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1755884751101.
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_9 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування судового збору грошові кошти в сумі 7 783 (сім тисяч сімсот вісімдесят три) гривні 37 (тридцять сім) копійок та витрат з проведення судової почеркознавчої експертизи грошові кошти в сумі 40 711 (сорок тисяч сімсот одинадцять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок, що в цілому становить 48 495 (сорок вісім тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 05 (п`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 24 січня 2002 року Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування судового збору грошові кошти в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 10.06.2026 року.

Суддя            М. В. Гниличенко