Справа № 204/12214/25
Провадження № 2-а/204/10/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
49006, м. Дніпро, проспект Лесі Українки 77-б тел. (056) 371 27 02, inbox@kg.dp.court.gov.ua 
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючої судді    Дубіжанської Т.О.
за участю секретаря    Жеребцової В.Д.
розглянувши у порядку спрощеного провадження в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , майора ОСОБА_2 від 06.11.2025 року № 9386 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та закрити відносно нього справу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та стягнути понесені судові витрати.
В обґрунтування позову зазначив, що 6 листопада 2025 року тимчасово виконуючим обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , майором ОСОБА_2 було винесено постанову № 9386 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відносно позивача. Так, відповідно до вищезгаданої постанови, було встановлено, що: «Відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, громадянин ОСОБА_1 з 20.09.2012 року взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 , де на день розгляду справи продовжує перебувати в статусі військовозобов`язаного. В автоматизованій інформаційно-технологічній системі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » було видано повістку № 5165889 про виклик громадянина ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 11.10.2025 року о 09 год. 00 хв. для уточнення даних. У визначені повісткою час та місце громадянин ОСОБА_1 не з`явився, про причину неявки у встановлені частиною 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» строк та спосіб не повідомив. У зв`язку із вищенаведеним, 12.10.2025 року в АТС «Оберіг» зафіксовано виявлення порушення та направлено звернення № E3745922 до органів Національної поліції про доставлення такого громадянина до ТЦК та СП. Виходячи з вищенаведеного, громадянин ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу 8 частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, відповідальність за що, враховуючи те, що зазначене діяння вчинене в умовах особливого періоду, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП». На підставі зазначеного, тимчасово виконуючим обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , майором ОСОБА_2 було вирішено накласти на громадянина ОСОБА_1 штраф у розмірі 17 000 грн. Позивач з даною постановою № 9386 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 6 листопада 2025 року не погоджується, вважає її незаконною та такою, яка підлягає скасуванню оскільки така повістка ніколи не направлялась поштою і не вручалась позивачу, а отже і карати його за те, що він не з`явився за такою повісткою не є можливим. При цьому відповідно до норм законодавства, незважаючи на будь-які заяви військовозобов`язаних, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, керівник ТЦК та СП зобов`язаний встановити склад адміністративного правопорушення, а також з`ясувати чи не пропущені строки притягнення до адміністративної відповідальності та у разі відсутності складу адміністративного правопорушення, закрити справу.
Ухвалою суду від 24 листопада 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 24 листопада 2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.
12 грудня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач не виконав вимоги Закону України № 3621-IX, який скасував статус «обмежено придатний» та зобов`язав громадян, які мають статус «обмежено придатний», повторно пройти ВЛК протягом 9 місяців, тобто до 4 лютого 2025 року. В подальшому термін проходження ВЛК було продовжено до 05.06.2025 (Закон України від 12.02.2025 № 4235-IX). В порушення вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_4 згідно повістки № 5165889, направленої для уточнення даних, про причину неявки відповідача не повідомив, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до якої передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період. Зазначене вище правопорушення з боку позивача призвело до необхідності виклику його до відповідача шляхом направлення повістки № 5165889, створеної Реєстром, що цілком відповідає ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», яка була передана мобільній групі оповіщення військовозобов`язаних Центральною адміністрацією Дніпровської міської ради для вручення позивачу за адресою його реєстрації. В подальшому 12.10.2025 року в Реєстрі був створений електронний запит Е3745922 до відділу поліції № 3 Дніпровського районного управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області щодо доставлення позивача у зв`язку з його неприбуттям за викликом до відповідача у строк та місце, зазначені в повістці. Згідно отриманої заяви, в порядку ст. 279-9 КУпАП, позивач визнав факт вчинення правопорушення та надав особисту згоду про притягнення його до відповідальності за його відсутності. Факт отримання чи неотримання Позивачем повістки не спростовує того факту, що позивач не виконав вимоги Закону України № 3621-IX, який скасував статус «обмежено придатний» та зобов`язав громадян, які мають статус «обмежено придатний», повторно пройти ВЛК протягом 9 місяців, тобто до 4 лютого 2025 року. Навіть на теперішній час позивач не виконав зазначені норми Закону, хоча термін проходження ВЛК було продовжено до 05.06.2025 (Закон України від 12.02.2025 № 4235-IX). Згідно інформації щодо позивача, роздрукованої з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, він з 13.11.2025 року має бронювання, яке відповідно до п. 29 ПКМУ № 76 надано позивачу, оскільки станом на 13.11.2025 позивач не перебуває у розшуку, а станом на 04.11.2025 (заяви позивача про визнання правопорушення) та станом до 06.11.2025 (день винесення оскаржуваної постанови) Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів містив інформацію про порушення позивачем правил військового обліку, що підтверджує і сам позивач у своїй заяві від 04.11.2025 і роздруківка із застосунку «Резерв+», сформована 04.11.2025 і надана позивачем до цієї заяви.
22 грудня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що твердження викладені у відзиві не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать діючим нормам законодавства. У своєму відзиві, відповідач наполягає на наявності у діях позивача складу правопорушення у вигляді неявки по повістці № 5165889, пов`язуючи її направлення з не проходженням позивачем ВЛК, згідно вимог ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 3621-IX, яке є зовсім іншим порушенням, ніж те, за яке ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою № 9386 від 06.11.2025 року. Порушенням за яке ОСОБА_1 притягнули до адміністративної відповідальності є саме неявка по повістці, однак, як вже раніше зазначалося, позивачем не було отримано жодної повістки за якою він мав би з`явитися до органу ТЦК та СП. Зазначає, що про наявність повістки № 5165889 по якій позивач мав би з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 , він дізнався лише з винесеної постанови № 9386, тобто вже після розгляду його справи і притягнення до адміністративної відповідальності.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 
Згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення № 9386 від 06.11.2025 року, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. В мотивувальній частині постанови зазначено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, громадянин ОСОБА_1 з 20.09.2012 року взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 , де на день розгляду справи продовжує перебувати у статусі військовозобов`язаного. В автоматизованій інформаційно-технологічній системі «Оберіг» було видано повістку № 5165889 про виклик ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення даних. У визначені повісткою час та місце ОСОБА_1 не з`явився, чим порушив вимоги абз. 8 ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Згідно абзацу першого ч. 1 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Отже, передумовою виникнення у громадянина обов`язку з`явитися за викликом до ТЦК та СП є факт отримання ним повістки про виклик, який повинен бути доведений відповідними засобами доказування.
Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач надсилав повістку, а позивач отримав повістку про виклик та був належним чином обізнаний про дату, час та місце його явки до ТЦК та СП.
Судом встановлено, що 10.10.2025 року було створено повістку № 5165889 шляхом передання мобільній групі для вручення ОСОБА_1 . У повістці зазначено, що позивачу необхідно з`явитися до 18.10.2025 року, тип повістки – для звірки, статус документа – не знайшли ( коментар – як шукали) (а.с. 55).
Враховуючи надані відповідачем докази та встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що відповідач взагалі не направляв дану повістку за адресою позивача, а тому позивач і не міг отримати повістку № 5165889 про необхідність з`явитися до органу ТЦК та СП до 18.10.2025 року для уточнення даних. 
Доказів, які б спростовували такі висновки суду, матеріали справи не містять.
Згідно абзацу третього ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 затверджено «Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі Порядок № 560).
Згідно п. 41 вказаного Порядку № 560, належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Надаючи оцінку доводам представника відповідача у відзиві з посиланням на положення п. 41 Порядку № 560, суд не бере їх до уваги, оскільки наведені положення підзаконного акту суперечать положенням абз. 2 ч. 3 ст. 22 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», який має вищу юридичну силу. 
Згідно ч. 3 ст. 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Таким чином, при вирішенні даної справи суд виходить з того, що до правовідносин сторін має бути застосовані положення вищого за юридичною силою правового акту, а саме: Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», у відповідності до положень якого обов`язок громадянина з`явитися за викликом до органу ТЦК та СП виникає лише у випадку отримання ним повістки про виклик, а не у випадку наявності обставин, які свідчать про його належне оповіщення (п. 41 Порядку № 560).
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_5 у відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно отриманої заяви, в порядку ст. 279-9 КУпАП, позивач визнав факт вчинення правопорушення та 06.11.2025 року надав особисту згоду про притягнення його до відповідальності за його відсутності (а.с. 50-52).
При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 279-9 КУпАП, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальник Служби мобілізації та територіальної оборони, регіонального органу Служби безпеки України, посадова особа уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України протягом трьох днів після отримання такої заяви зобов`язані перевірити викладені у ній фактичні дані про визнання особою правопорушення та надання нею згоди на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності і з дотриманням вимог статей 247, 280, 283 цього Кодексу винести постанову по справі, у тому числі без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Дотриманням органом (посадовою особою) при розгляді справи про адміністративне правопорушення вимог ст. 280 КУпАП, є з`ясування таких фактів: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Дотримання вимог ст. 247 КУпАП, виникає у тому випадку, коли орган або посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, перевіряє наявність обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення.
Так, згідно положень п. 1, 7 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин : відсутність події і складу адміністративного правопорушення; закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Однак, як встановлено судом, відповідач не дотримався вимог ст. 247, 280 КУпАП в частині встановлення у діянні особи складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, не з`ясував чи винен позивач в його вчиненні та чи підлягає він адміністративній відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що він не отримував повістку № 516589 про виклик ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення даних, відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами. 
Що стосується пояснень відповідача у відзиві на позовну заяву, з приводу порушення позивачем вимог Закону України № 3621-IX, який скасував статус «обмежено придатний» та зобов`язав громадян, які мають статус «обмежено придатний», повторно пройти ВЛК протягом 9 місяців, тобто до 4 лютого 2025 року, зі змінами (Закон України від 12.02.2025 № 4235-IX) термін проходження ВЛК було продовжено до 05.06.2025, то судом дані пояснення не беруться до уваги, оскільки позивач ОСОБА_1 оскаржує постанову відповідача, відповідно до якої його було притягнуто до адміністративної відповідальності саме за не явку до органу ТЦК та СП до 18.10.2025 року для уточнення даних за повісткою, а не за порушення зазначених вище норм закону.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, закриттю.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:  1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у даній справі надавав адвокат Савко В.В. На підтвердження надання правової допомоги надано: договір про надання правової допомоги від 18.09.2025 року № 1809, додаткову угоду № 1 від 11.11.2025 року, додаткову угоду № 2 від 17.12.2025 року, акт виконаних робіт (послуг) № 1211 від 12.11.2025 року, акт виконаних робіт (послуг) № 1812 від 18.12.2025 року, розрахунок від 12.11.2025 року, розрахунок від 18.12.2025 року та ордер на надання правничої допомоги.
Згідно ч. 4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Савко В.В., на підтвердження чого до матеріалів справи долучені платіжну інструкцію від 11.11.2025 року на суму 13 000 грн., та квитанцію від 16.12.2025 року на суму 7 500 грн.
Однак, дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що витрати вказані позивачем є занадто завищеними, оскільки виходячи із предмету позову, справа не є складною та розглядається в порядку спрощеного провадження, є стала судова практика з розгляду даної категорії спорів, заявлений розмір витрат правничої допомоги є необґрунтованим та завищеним.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи, складність справи, відсутність детального опису робіт (наданих послуг) з зазначенням витраченого адвокатом часу на виконання наданих послуг, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, надану у суді першої інстанції, у розмірі 5 000 грн.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин, з  ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань слід стягнути судовий збір на користь позивача ОСОБА_1 у розмірі 484,48 грн., сплачений при зверненні до суду з даним позовом.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 210-1, 213, 254, 247, 279-9, 280, 288 КУпАП, ст. Законом України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», ст. ст. 2, 5, 7, 9, 72-79, 122, 132, 134, 139, 241-246, 257, 286 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про скасування постанови про адміністративне правопорушення – задовольнити частково. 
Постанову по справі про адміністративне правопорушення від 06.11.2025 року № 9386 про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП на ОСОБА_1 у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. – скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП – закрити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5 484 грн. 48 коп. 
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду або через Чечелівський районний суд міста Дніпра протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя      Т.О. Дубіжанська