ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 р. 	Справа № 440/6187/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської митниці на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 року (суддя Костенко Г.В.; м. Полтава) по справі № 440/6187/25
за позовом ОСОБА_1 
до Полтавської митниці  
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської митниці (далі по тексту – відповідач, Полтавська митниця), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення рішення Полтавської митниці №UA806000202514 від 10.04.2025 року та №UA806000202515 від 10.04.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час митного оформлення автомобіля ним було подано повний пакет належних документів, зокрема сертифікат EUR.1, який підтверджує походження товару з ЄС та надає право на застосування преференційної ставки ввізного мита. Всі подані документи були прийняті митним органом без зауважень, а митне оформлення завершене належним чином, що свідчить про визнання їх достовірності та правомірності застосування пільги. У зв`язку з чим, наполягає, що подальше донарахування митних платежів і ПДВ є безпідставним. Оскільки саме сертифікат EUR.1 є визначальним документом для підтвердження преференційного походження товару, наполягає на відсутності правових підстав для скасування пільги та прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 по справі № 440/6187/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Полтавської митниці (вул. Героїв "Азову", буд. 28, м. Полтава, Полтавська область, код ЄДРПОУ 43997576) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Полтавської митниці №UA806000202514 від 10.04.2025 та №UA806000202515 від 10.04.2025.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської митниці.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року по справі № 440/6187/25 та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що після митного оформлення автомобіля із застосуванням преференційної ставки ввізного мита на підставі сертифіката EUR.1 митними органами було ініційовано перевірку достовірності походження товару, за результатами якої уповноважений орган Угорщини повідомив про неможливість підтвердження преференційного походження транспортного засобу та про ненадання експортером документів на підтвердження такого походження. На підставі цієї документально підтвердженої інформації Полтавська митниця провела документальну невиїзну перевірку, за результатами якої дійшла висновку про безпідставне застосування пільги зі сплати ввізного мита, заниження позивачем податкових зобов`язань зі сплати мита та ПДВ, у зв`язку з чим прийняла оскаржувані податкові повідомлення-рішення.
Апелянт наполягає, що право на застосування преференційної ставки ввізного мита виникає лише за умови належного підтвердження преференційного походження товару відповідно до Угоди про асоціацію, Конвенції та положень МК України. На його думку, поданий позивачем сертифікат EUR.1 не є безумовною підставою для надання тарифної преференції, оскільки за результатами подальшої перевірки уповноважений митний орган Угорщини повідомив про неможливість підтвердження походження товару через ненадання експортером необхідних підтверджуючих документів, а відтак такий товар не може вважатися продуктом преференційного походження у розумінні Доповнення І до Конвенції.
У зв`язку з цим відповідач зазначає, що після отримання офіційної документально підтвердженої інформації від компетентного органу іноземної держави митниця була наділена повноваженнями самостійно визначити податкові зобов`язання з мита та ПДВ, оскільки під час митного оформлення позивачем безпідставно було застосовано пільгу за кодом «410». При цьому відповідач наголошує, що висновок суду першої інстанції про неможливість покладення на позивача негативних наслідків через ненадання документів експортером є помилковим, оскільки саме непідтвердження походження товару за процедурою, встановленою Конвенцією, виключає можливість застосування преференційного режиму.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав належними доказами преференційного походження товару інвойс, сертифікат відповідності ЄС, лист офіційного дистриб`ютора та відомості VIN-коду, хоча такі документи не входять до вичерпного переліку документів, визначених статтею 43 МК України та Доповненням І до Конвенції, а єдиний належний документ (сертифікат EUR.1) за результатами міжнародної перевірки не підтвердив походження товару. У зв`язку з цим відповідач вважає безпідставними висновки суду про можливість підтвердження країни походження іншими доказами, посилаючись, зокрема, на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.04.2022 у справі №260/2805/20, від 26.07.2022 у справі №815/2656/17, від 11.08.2022 у справі №460/8509/21, від 12.05.2023 у справі №140/1130/21, від 01.03.2021 у справі №240/7093/19, від 14.02.2024 у справі №809/1556/17 та від 31.07.2024 у справі №260/6407/21.
Крім того, апелянт вважав помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для проведення перевірки після завершення митного оформлення, про необхідність надання доказів звернення уповноваженого органу до експортера, а також про потребу встановлення недійсності чи підробленості сертифіката EUR.1, зазначаючи, що відповідно до статті 32 Доповнення І до Конвенції перевірка могла бути здійснена у довільному порядку, а вирішальне значення має саме офіційна відповідь митного органу країни експорту про непідтвердження походження товару. На думку відповідача, за таких обставин митниця правомірно донарахувала митні платежі, оскільки обов`язок зі сплати таких платежів покладається саме на декларанта. 
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції фактично не досліджено докази, не встановлено всіх дійсних обставин справи, не проаналізовано та не надано належної оцінки спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін, якими обґрунтовані їхні вимоги та заперечення, що свідчить про порушенням норм процесуального права.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як законне та обґрунтоване. Стверджував, що під час митного оформлення ним було подано всі належні документи, передбачені законодавством та які підтверджують право позивача на преференцію, які митним органом були прийняті без зауважень, а тому він правомірно розраховував на застосування пільгового режиму. На думку позивача лист уповноваженого органу Угорщини про неможливість перевірити походження товару через ненадання експортером додаткових документів не спростовує достовірність поданого сертифіката EUR.1, не підтверджує його недійсність, підробку чи незаконність, а також не доводить, що товар має інше походження, ніж Європейський Союз. При цьому позивач наголошує, що надані ним документи, зокрема сертифікат EUR.1, інвойс, транспортні документи, сертифікат відповідності ЄС, лист офіційного дистриб`ютора та відомості VIN-коду, у сукупності підтверджують походження транспортного засобу з ЄС.
Крім того, позивач вказує, що відповідальність за видачу сертифіката EUR.1 та підтвердження походження товару покладається на експортера та митні органи країни експорту, а не на імпортера, який не має обов`язку перевіряти законність дій експортера чи забезпечувати подання ним додаткових документів на запит іноземного митного органу. На його думку, митниця не довела подання ним недостовірних документів або недостовірної інформації, не встановила наявності його вини чи умислу на неправомірне отримання преференції, а тому не мала підстав для донарахування податкових зобов`язань та застосування штрафних санкцій. 
У поданій до суду відповіді на відзив на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що після отримання офіційної відповіді уповноваженого органу Угорщини про непідтвердження преференційного походження товару митниця була зобов`язана відмовити у застосуванні тарифної преференції та донарахувати митні платежі, оскільки митний орган не має повноважень повторно оцінювати інші документи декларанта чи діяти на власний розсуд. При цьому відповідач наголошує, що документи, на які посилається позивач, не можуть замінити належне підтвердження походження товару у порядку, встановленому Угодою та Конвенцією. Також вказує, що обов`язок підтвердження преференційного походження товару покладається саме на експортера, який повинен на вимогу митних органів країни експорту надати відповідні документи, а їх ненадання виключає можливість застосування преференції. Відтак, на думку відповідача, акт перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що 24.07.2023 року ОСОБА_1 за митною декларацією типу ІМ40ДЕ № 23UA305160024414U4 здійснено митне оформлення транспортного засобу, що був у використанні, після ДТП, марка: SKODA, модель KAROQ, ідент. № (VIN): НОМЕР_2 .
З метою застосування тарифної преференції зі сплати ввізного митна, в якості підтвердження походження товару позивачем за вказаною митною декларацією був наданий сертифікат з перевезення товару EUR.1 № D0463607 від 21.07.2023, виданий експортеру «ALEXGROUP Sp.z.o.o.» (Польща).
У період з 28 лютого 2025 року по 06 березня 2025 року Полтавською митницею було проведено документальну невиїзну перевірку дотримання позивачем вимог законодавства України з питань митної справи щодо обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування, застосування знижених ставок ввізного мита за митною декларацією типу ІМ40ДЕ від 24.07.2023 № 23UA305160024414U4. 
Перевірка проводилась у зв`язку з надходженням інформації від Митного відділу Центрального управління Національної податкової та митної адміністрації Угорщини, надісланої листом від 08.11.2024 № 1752776513 та на підставі пункту 7 частини 1 статті 336, пункту 2 частини 3 статті 345 та пункту 2 частини 2 статті 351 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (зі змінами та доповненнями).
За результатами перевірки складений Акт від 18.03.2025 №0007/25/7.23-19/3085917252 про результати документальної невиїзної перевірки дотримання ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) вимог законодавства України з питань митної справи частині обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування, застосування знижених ставок ввізного мита при митному оформленні за митною декларацією типу ІМ40ДЕ від 24.07.2023 № 23UA305160024414U4. 
Документальною невиїзною перевіркою встановлено порушення вимог:
пункту 1 статті 15 Доповнення I до Конвенції, пункту 2 частини 3 статті 75 МК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита на загальну суму 29 684,94 грн; 
пункту 190.1 статті 190 ГПК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість на загальну суму 5 936,99 гривень.
Позиція митного органу ґрунтується на тому, що за результатами перевірки обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування, з урахуванням інформації, отриманої від Уповноваженого митного органу Угорщини, що надана листом від 08.11.2024 № 1752776513 та відповідно до частини 14 статті 354 МК України, під час перевірки підстав для застосування знижених ставок ввізного мита при митному оформленні, встановлено неправомірність підстав для зниження ставок ввізного мита щодо транспортного засобу, оформленого за митною декларацією типу ІМ40ДЕ від 24.07.2023 № 23UA305160024414U4.
На підставі зазначеного акту, Полтавською митницею складено податкове повідомлення-рішення №UA806000202514 від 10.04.2025 за платежем мито на транспортні засоби та шини до них, що ввозяться на територію України фізичними особами в сумі 32 653,43 грн (за податковим зобов`язаннями 29 684, 94 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 2 968.49 грн); податкове повідомлення-рішення №UA806000202515 від 10.04.2025 за платежем податок на додану вартість з ввезення на митну територію України товарів фізичними особами в сумі 5 936,99 грн (за податковими зобов`язаннями 5936,99 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 593,70 грн).
Не погодившись з вказаними податковими повідомлення-рішення позивач звернувся з даним позов до суду.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач під час митного оформлення транспортного засобу подав усі передбачені законодавством документи для застосування тарифної преференції, зокрема сертифікат EUR.1, які були прийняті митним органом без зауважень, а надані до оформлення документи у сукупності підтверджували походження товару з Європейського Союзу. При цьому суд дійшов висновку, що лист уповноваженого органу Угорщини про неможливість підтвердження преференційного походження товару у зв`язку з ненаданням експортером додаткових документів не спростовує достовірність сертифіката EUR.1, не підтверджує його недійсність, підробку чи незаконність, а також не доводить іншого походження товару.
Також суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про подання позивачем недостовірних документів чи недостовірної інформації під час митного оформлення, не наведено належного обґрунтування підстав для проведення перевірки та не підтверджено правомірності донарахування митних платежів і штрафних санкцій. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України (далі по тексту – МК України) та іншими законами України.
Частиною 1 ст. 1 МК України передбачено, що законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.
Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування (ч. 2 ст.1 МК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 36 МК України положення цього Кодексу встановлюють непреференційні правила щодо визначення країни походження товарів, що переміщуються через митний кордон України, з метою застосування:1) ставок мита, правил щодо його справляння до товарів, яким надається режим найбільшого сприяння, крім тарифних пільг (преференцій), встановлених міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності; 3) інших заходів відповідно до вимог Світової організації торгівлі, пов`язаних із визначенням країни походження товару.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 МК України країною походження товару вважається країна, в якій: 1) товар був повністю отриманий; 2) товар був підданий останнім економічно обґрунтованим виробничим та технологічним операціям з переробки, що призвели до виробництва нового товару або є важливою стадією виробництва, за умови виконання в цій країні критеріїв достатньої переробки, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару або засвідчена декларація про походження товару, або декларація про походження товару, або сертифікат про регіональне найменування товару (ч. 1 ст. 41 МК України).
Згідно із ч. 2 ст. 36 МК України країна походження товару заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення назви країни походження товару та відомостей про документи, що підтверджують походження товару, у митній декларації, крім випадків, якщо обов`язкове подання оригіналу такого документа для цілей визначення країни походження товару передбачено законами України або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 МК України у разі переміщення товару через митний кордон України країна походження товару обов`язково заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення в митній декларації назви країни походження товару та відомостей про сертифікат про походження товару: 1) на товари, до яких залежно від їх країни походження застосовуються кількісні обмеження (квоти) або заходи, вжиті органами державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності в межах повноважень, визначених законами України «Про захист національного товаровиробника від демпінгового імпорту», «;Про захист національного товаровиробника від субсидованого імпорту», «;Про застосування спеціальних заходів щодо імпорту в Україну», «;Про зовнішньоекономічну діяльність»; 2) якщо митним органом встановлено, що товар походить з країни, товари якої заборонені до переміщення через митний кордон України згідно із законодавством України; 3) якщо для цілей визначення країни походження товару це передбачено законами України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 МК України перевірка документів, що підтверджують країну походження товару, зазначених у статті 41 цього Кодексу, здійснюється відповідно до цієї статті після завершення митного оформлення.
Згідно із ч. 2 цієї норми у разі виникнення сумнівів щодо дійсності документів про походження товару та/або правильності відомостей, що в них містяться, зокрема щодо відомостей про країну походження товару, митний орган може перевірити факт видачі сертифіката та/або його зміст на веб-сайті компетентного органу (організації), що видав сертифікат, або звернутися у паперовій або електронній формі до такого компетентного органу (організації) із запитом про проведення перевірки автентичності документа про походження товару та відповідності походження товару правилам походження, встановленим цим Кодексом.
Товари, походження яких достовірно не встановлено, випускаються митним органом у вільний обіг на митній території України, за умови сплати ввізного мита за повними ставками Митного тарифу України (ч. 2 ст. 46 МК України).
Частиною першою ст. 257 МК України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта або уповноваженої ним особи.
Відповідно до ст. 278 МК України датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.
Як передбачено абзацом першим ч. 5 ст. 280 МК України ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
Згідно із абзацом другим ч. 5 ст. 280 МК України до товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.
Абзацом третім цієї норми передбачено, що до решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 351 МКУ предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.
Пунктом 2 ч. 2 цієї норми передбачено, що документальна невиїзна перевірка проводиться у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про не підтвердження дотримання критеріїв походження або автентичності поданих митному органу документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України передбачено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях (пп. 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 ПК України).
Згідно із п. 54.4 ст. 54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.
Згідно із пп. «в» п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України.
Законом України «Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження» від 08.11.2017 № 2187-VIII Верховна Рада України постановила приєднатися до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (далі - Регіональна конвенція).
Частиною першою ст. 15 Регіональної конвенції встановлено, що товари, що походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів, що підтверджують походження: (a) сертифікат з перевезення товару EUR. 1, зразок якого наведений у Додатку III а; (b) сертифікат з перевезення товару EUR-МЕD, зразок якого наведений у Додатку III b; (c) у випадках, вказаних у Статті 21(1), декларація (надалі іменуватиметься декларацією походження або декларацією походження ЕUR-МЕD), надана експортером до інвойса.
Повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати.
Статтями 31, 32 Доповнення І до Регіональної конвенції передбачено процедуру здійснення перевірки достовірності підтверджень походження товарів та правильності інформації, що в них міститься.
Відповідно до положень зазначених статей подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватися у довільному порядку або тоді, коли митні органи Договірної сторони-імпортера мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог Регіональної конвенції.
Таким чином, Регіональна конвенція надає уповноваженим органам право здійснювати перевірки підтверджень походження товарів після закінчення їх митного оформлення у країні імпорту як за наявності обґрунтованих сумнівів, так і вибірково.
Пунктом 2 статті 32 Доповнення І Регіональної конвенції визначено, що з метою реалізації перевірок митні органи Договірної сторони імпортера повинні повернути документ, що підтверджує походження, або його копію органам країни експорту, вказавши, за необхідності, причини запиту.
Відповідно до п. 3 ст. 32 Доповнення І Регіональної конвенції перевірка має бути здійснена митними органами Договірної сторони - експортера. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними.
Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути якнайшвидше повідомлені про її результати. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з однієї з Договірних Сторін і відповідають іншим вимогам Конвенції (п. 5 ст. 32 Доповнення І до Регіональної конвенції).
Крім того, Законом України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони» від 16 вересня 2014 року № 1678-VII, ратифіковано Угоду про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода).
Статтею 33 Протоколу І Угоди врегульовано питання щодо перевірки підтверджень походження товару. Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запиту, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.
Таким чином, митним законодавством України та положеннями міжнародних договорів встановлено процедуру перевірки підтвердження походження товару, за результатами якої митний орган держави імпорту оцінює отриману від компетентного органу держави експорту інформацію. У разі, якщо така відповідь не надійшла у встановлений строк або не містить достатніх відомостей для підтвердження достовірності документа чи походження товару, митний орган має підстави для відмови у застосуванні преференційного режиму.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було ввезено на митну територію України транспортний засіб – автомобіль марки SKODA, модель KAROQ, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , митне оформлення якого здійснювалося на підставі документів, поданих експортером «ALEXGROUP Sp.z.o.o.».
Під час митного оформлення вказаного товару позивачем у митній декларації типу ІМ40ДЕ №23UA305160024414U4 від 24.07.2023 у графі 36 «Преференція» було зазначено код «410», у зв`язку з чим застосовано преференційну ставку ввізного мита. Відтак, ввізне мито було нараховано і сплачено із застосуванням тарифної преференції в рамках дії положень статті 15 Доповнення І до Регіональної конвенції, що сторонами не заперечується.
У подальшому Державною митною службою України було направлено на перевірку до уповноваженого органу іноземної держави документ, поданий на підтвердження преференційного походження товару, а саме сертифікат з перевезення товару EUR.1 №D0463607 від 21.07.2023, виданий щодо вказаного транспортного засобу.
Листом уповноваженого митного органу Угорщини від 08.11.2024 №1752776513 Державну митну службу України повідомлено, що статус походження товару, вказаний, зокрема, в сертифікаті з перевезення товарів EUR.1 №D0463607 від 21.07.2023, не можна перевірити по факту, оскільки необхідні підтверджуючи документи не були представлені експортером. Товари на які поширюються цей документ, не можуть вважатися продуктами походження в розумінні відповідних положень щодо походження товарів (а.с. 87).
Отже, інформація про преференційне походження товару, зазначена у сертифікаті з перевезення товару EUR.1 №D0463607 від 21.07.2023, поданому позивачем до митного оформлення, виявилась непідтвердженою.
За висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2022 року у справі №260/2805/20, від 11 серпня 2022 року у справі №460/8509/21, від 31 липня 2024 року у справі №260/6407/21, митний орган не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд за вказаних обставин та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару.
У випадку отримання від вказаних органів відомостей щодо не підтвердження преференційного походження товару з Європейського Союзу, митний орган повинен, за відсутності виняткових обставин, відмовити у наданні права на преференції. Таке ж рішення він повинен прийняти і у разі, якщо відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів.
Слід зазначити, що оскільки обов`язок щодо декларування, визначення та сплати митних платежів покладається саме на декларанта, відтак саме він несе відповідальність за достовірність заявлених у митній декларації відомостей, зокрема щодо коду пільги, країни походження та правомірності застосування преференцій.
Зважаючи на те, що листом уповноваженого органу Угорщини не підтверджено преференційне походження товару, а також враховуючи, що предметом даного спору є правомірність застосування позивачем тарифної преференції, яка безпосередньо залежить від належного підтвердження преференційного походження товару, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на застосування пільгового режиму оподаткування.
У зв`язку з чим, у позивача виник обов`язок сплати митних платежів у повному обсязі, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення Полтавської митниці №UA806000202514 від 10.04.2025 та №UA806000202515 від 10.04.2025 є правомірними та такими, що прийняті з дотриманням вимог чинного законодавства, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову.
Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 380/25552/24.
Посилання позивача, з яким погодився суд першої інстанції, на те, що подання сертифіката EUR.1 та інших супровідних документів, прийнятих митним органом без зауважень, підтверджує правомірність застосування тарифної преференції, а також на те, що лист уповноваженого органу іноземної держави не спростовує достовірність сертифіката та не доводить іншого походження товару, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вказано вище, застосування преференційного режиму можливе виключно за умови підтвердження преференційного походження товару за результатами перевірки компетентним органом, тоді як отримана інформація про його непідтвердження виключає можливість застосування такої пільги незалежно від наявності інших документів, які не є належними доказами у розумінні вимог Регіональної конвенції. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керуєтьсяст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Не врахування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до неправильного вирішення справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Полтавської митниці - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 по справі № 440/6187/25 - скасувати.
Ухвалити постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Полтавської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова