ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/2670/24 
Номер провадження 22-ц/816/286/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Черних О. М. , Худика А. М. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕВЕН КОМПАНІ»,
треті особи: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС),
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Аполлонової Марії Василівни на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2025 року, ухваленого в м. Конотоп у складі судді Кравченка В.О., повне рішення складене 24 березня 2025 року, -

в с т а н о в и в :

08 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕВЕН КОМПАНІ» (далі – ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ») про витребування із чужого незаконного володіння автомобіля марки RENAULT моделі LOGAN, номер кузова VIN НОМЕР_1 , 2012 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см та ключі від нього з припиненням права власності ОСОБА_2 на цей автомобіль.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заявник є власником спірного автомобіля, який був викрадений, досудове розслідування № 1202300000000000 від 04 січня 2023 року, у ході якого встановлено, що 06 листопада 2022 року ОСОБА_4 , який нібито діяв від імені позивача на підставі документа ТТ302539 від 28 жовтня 2022 року, уклав з TOB «СЕВЕН КОМПАНІ» договір комісії № 7654/22/1/002658, за умовами якого зобов`язався за дорученням та за комісійну плату вчинити один або кілька правочинів щодо продажу спірного автомобіля. Насправді, позивач ніякої довіреності на вчинення будь-яких дій щодо автомобіля ОСОБА_4 не видавав та не підписував жодних документів щодо відчуження транспортного засобу, ОСОБА_4 не знає, а тому у нього не виникло право розпоряджатися автомобілем. У Єдиному реєстрі довіреностей відсутні відповідні запис щодо доручення на розпорядження автомобілем. На запит слідчого ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ» надало оригінал довіреності па польській мові з українським перекладом, на підставі якої відбулося укладення договору комісії між відповідачами і наступне відчуження транспортного засобу. Довіреність нібито видана позивачем ОСОБА_4 та посвідчена нотаріально 28 вересня 2022 року у польському місті Люблін, а вказаний номер кузова автомобіля - НОМЕР_2 , тобто зовсім інший. Крім того, у довіреності зазначене прізвище « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_5 ». Звертає увагу, що в акті технічного стану автомобіля № 7654/22/1/002658 від 06 листопада 2022 року, складеного на підставі договору комісії № 7654/22/1/002658 від 06 листопада 2022 року, зазначено, що ОСОБА_4 діє згідно з дорученням № 5501 від 28 жовтня 2022 року, виданим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєлінською К.В., однак у довіреності нотаріус засвідчувала лише справжність підпису перекладача Верещагіної Н.В. 06 жовтня 2022 року, реєстровий запис № 5501, та не видавала ОСОБА_4 будь-якого доручення ТТ 302539 від 28 жовтня 2022 року, як про це зазначено у договорі комісії. 08 листопада 2022 року TOB «СЕВЕН КОМПАНІ» на підставі договору комісії продало автомобіль ОСОБА_3 за 5000 грн, яка 02 лютого 2023 року доручила Товариству з обмеженою відповідальністю «ВСК АВТО» продати автомобіль, що і було зроблено 03 березня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу № 8045/23/001065, укладеного з ОСОБА_2 24 листопада 2023 року автомобіль був тимчасово вилучений у ОСОБА_2 під час проведення обшуку в межах кримінального провадження та знаходиться на зберіганні у слідчого органу. Вважає, що автомобіль вибув з володіння не з його волі, а внаслідок підроблення документів, а тому просить витребувати його з чужого незаконного володіння.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Аполлонова М.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що ухвала слідчого судді про накладення арешту на автомобіль і протокол допиту позивача як потерпілого як докази не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки не є належними. Для суду мають значення лише вирок або ухвала про закриття кримінального провадження стосовно особи, а не майна.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Носенко Т.С. просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем автомобіля, а протилежного позивач не довів. Звертає увагу, що позивач передає автомобілі у користування третім особам під викуп, за що отримує кошти. Всього ним передано шість автомобілів іноземному громадянину ОСОБА_6 . Зокрема, спірний автомобіль за усною домовленістю іноземець отримав, сплативши 500 доларів США першого внеску із зобов`язанням сплачувати щотижня по 100 доларів США. Згодом іноземець виїхав, решту вартості автомобіля у розмірі 4500 доларів США не повернув, а автомобіль перепродав. Окремо позивач у межах кримінального провадження звертався з позовом до іноземного громадянина про стягнення 4500 доларів США. Отже, позивач мав пред`являти вимоги не до відповідачів у цій справі, а до особи, якій передав автомобіль.
ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ», треті особи повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без даних сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Аполлонової М.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 – адвоката Носенко Т.С., яка заперечила проти скарги та просила рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року (справа № 757/12087/23-к) накладено арешт на автомобіль «RENAULT LOGAN», номер кузова VIN НОМЕР_1 в рамках кримінального провадження № 12023000000000005 від 04 січня 2023 року.
Вказаною ухвалою встановлено, що приводом для внесення відомостей до ЄРДР стала заява ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення - незаконного заволодіння автомобілем. У заяві викладені обставини усної домовленості за умовами договору лізингу із ОСОБА_8 , котрий у подальшому, увійшовши в довіру до ОСОБА_1 , незаконно заволодів автомобілем «RENAULT LOGAN», державний номер НОМЕР_3 .
Під час допиту потерпілого ОСОБА_1 отримано відомості, що останній має у власності автомобіль «RENAULT LOGAN», державний номер НОМЕР_3 (номер кузова: НОМЕР_1 ). З серпня 2020 року на інтернет платформі «ОЛХ» ОСОБА_1 розмістив оголошення про здачу автомобіля в лізинг. До потерпілого ОСОБА_1 зателефонував ОСОБА_9 , громадянин Туркменістану та запропонував усну домовленість за умовами договору лізингу. 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 усно домовився за умовами договору лізингу по транспортному засобу «RENAULT LOGAN», який передбачав викуп автомобіля із першим внеском у сумі 500 доларів США, також після укладення орендатор ОСОБА_10 зобов`язаний кожного тижня здійснювати оплату в сумі 100 доларів США по курсу долара на день оплати. Згодом ОСОБА_1 дізнався, що автомобіль переоформили без його відома і згоди, він перебуває у фактичному володіння невстановленої особи. ОСОБА_10 виїхав за кордон, з потерпілим припинив спілкування, грошові кошти за усною домовленістю за умовами договору лізингу не сплачує, сума боргу становить близько 4500 доларів США. На думку потерпілого, має місце факт незаконного заволодіння його транспортним засобом. ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної шкоди у кримінальному провадженні завданої протиправними діями на суму 4500 доларів США.
Окрім цього від потерпілого ОСОБА_1 надійшло клопотання про накладення арешту на транспортний засіб «RENAULT LOGAN», державний номер НОМЕР_3 (номер кузова: НОМЕР_1 ) (т. 2, а.с. 19, 21-22).
Викладені в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року обставини також підтверджуються протоколом допиту потерпілого ОСОБА_1 від 09 січня 2023 року, під час якого він повідомив дослівно: «02 листопада 2021 року я передав у користування ОСОБА_12 транспортний засіб «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_3 (номер кузова: НОМЕР_1 ) без договору лізінгу, але на тих же умовах, що по договору вищезазначеному від 13 грудня 2020 року. Крім цього, ОСОБА_10 надав одразу завдаток в сумі 500 доларів США, та мав надавати кожного тижня по 100 доларів США. За автомобіль відносно усного договору мені було надано 4 платежі в загальній сумі 400 доларів США. ОСОБА_10 мав виплатити кошти до 02 листопада 2023 року. Вказаний автомобіль переоформлено на ОСОБА_3 (державний номер НОМЕР_4 ). Однак, і вказаний транспортний засіб не продавав та доручення не надавав на переоформлення» (т. 2 а.с. 23).
Судом також встановлено, що спірний автомобіль у подальшому неодноразово перепродавався і на даний час зареєстрований за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 14-16, 19-21, 38-43, 61-66, 94-101).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спірний транспортний засіб був добровільно переданий позивачем за усною домовленістю іншій особі в користування з правом викупу (договір лізингу), зо що отримано частину грошей. Суд також зауважив, що жодних процесуальних рішень, прийнятих за результатами досудового розслідування кримінального провадження, позивачем не надано. Відомості щодо встановлення вини будь-якої особи у незаконному заволодінні спірним транспортним засобом у матеріалах справи відсутні. Відтак, на думку суду встановлені обставини свідчать про недоведеність та необґрунтованість позову, а тому відмовив у його задоволенні.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 330 ЦК України у разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Частина 1 ст. 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
За змістом п. 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.
У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Власник речі повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 11 грудня 2023 року у справі №752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23); від 11 грудня 2023 року у справі №607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22), а також у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2025 року у справі № 208/5532/18 (провадження № 61-9759св24).
Викладені в позові та встановлені судом першої інстанції обставини виникнення спірних правовідносин, зокрема їх першопричина, свідчать про те, що обраний позивачем спосіб захисту його прав вказаними вище нормами врегульовано бути не може, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, фактично позивач здійснив добровільне відчуження спірного транспортного засобу іноземному громадянину ОСОБА_12 за усною домовленістю. Невиконання ОСОБА_13 взятих на себе зобов`язань з повернення частини коштів за автомобіль, наступний продаж автомобіля не може мати наслідком захист прав позивача шляхом витребування автомобіля у добросовісного набувача.
Апеляційний суд наголошує, що ухилення від офіційного укладення правочинів у встановленому чинним законодавством порядку може мати негативні наслідки для сторін відповідного правочину. У такому разі права сторони правочину, який укладався фіктивно або без належного оформлення, не можуть захищатись за одночасного порушення прав і законних інтересів осіб, які є добросовісними набувачами.
Вирішуючи спір, місцевий суд належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування зазначеного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
З огляду на ціну позову, яка зазначена позивачем як 5000 грн, колегія суддів вважає, що дана справа є малозначною, а тому відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова колегії суддів касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Аполлонової Марії Василівни залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 червня 2026 року. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: О. М. Черних 

А. М. Худик