ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3806/26 Справа № 185/9816/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Красвітної Т.П., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/9816/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун Вероніки Юріївни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Бондаренко В.М., -
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Повалій О.В. звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.
В обґрунтування позову посилається на те, що позивач працював у відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у шкідливих умовах і отримав, як професійне захворювання, так і виробничу травму. Висновком МСЕК йому первинно, а потім повторно безстроково з 01.12.2017 встановлено 65 відсотків втрати професійної працездатності за профзахворювання та виробничу травму, з визначенням третьої групи інвалідності..
У зв`язку з чим, просила суд стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у розмірі 245 000 грн., оскільки саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я. 

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 130 000 грн. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Представник ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун В.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним і необґрунтованим.
Зазначає, що ОСОБА_1 в якості письмових доказів додав до позову копію Акту №76 від 10 вересня 1984 року, про нещасний випадок на виробництві.
Звертає увагу суду, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таким чином, моментом, з яким пов`язується виникнення у позивача права на відповідне відшкодування є момент заподіяння шкоди.
Вважає, що спірні правовідносини з позивачем виникли з 10 вересня 1984 року (нещасний випадок на виробництві за яким складено акт Н-1 від 10 вересня 1984 року), тобто до 01 січня 2004 року – дня набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК Української РСР в редакції від 18 липня 1963 року, яка до 06 травня 1993 року не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.
Вказує, що діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, чинній станом на 10 вересня 1984 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, оскільки ст.440-1 ЦК Української РСР, була внесена до ЦК Української РСР 06 травня 1993 року (на підставі Закону України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» №3188-XII).
Зазначає, що правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року, після виникнення між сторонами правовідносин.
Зауважує, що Закон України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року, набрав чинності лише 01 січня 1993 року, тобто після виникнення між сторонами правовідносин.
Вважає, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли в період дії ЦК, в редакції 1963 року, яка станом на 10 вересня 1984 року не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.
За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.
Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі ЗУ «Про охорону праці», ст.237-1 КЗпП України, статті 1167 та 1168 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, не можуть бути застосовані до спірних відносин, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі позовні вимоги (зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 15 травня 2023 року по справі № 210/4481/22).
Зазначає, що події, а саме виробнича травма внаслідок нещасного випадку, що стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 , мали місце у 1984 році, та не потягнули за собою виникнення у позивача цивільного права на відшкодування моральної шкоди в 2025 році, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди. Тому вважає, що у роботодавця не виникло обов`язку перед позивачем з відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві 1984 року.
Отже, суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вище обставини, чим порушив право відповідача на справедливий та об`єктивний судовий розгляд справи.
Окрім цього, ОСОБА_2 додав до позову копію виписки до довідки МСЕК серії 12АБ №0008298 від 06 грудня 2013 року, згідно з якою йому визначено 65% втрати професійної працездатності, з яких: первинно 55% за професійними захворюваннями та повторно 10% за трудовим каліцтвом 1984 р.
Зазначає, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, виникло з моменту встановлення втрати професійної працездатності первинним оглядом на МСЕК, тобто з 18 квітня 2018 року. Однак, до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся лише у серпні 2025 року, тобто майже через 12 років після встановлення йому втрати професійної працездатності внаслідок професійних захворювань. При цьому, тривалість не звернення до суду з таким позовом впродовж майже 12 років позивачем взагалі не обґрунтована.
Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене.
Вказує, що заявляючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 245 000 грн., позивач наполягав на тому, що внаслідок професійного захворювання він відчуває страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.
Проте, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач з 2013 року та до моменту звернення до суду з даним позовом у 2025 році відчуває страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Крім того, ні сума вимоги, ні факт наявності у позивача з 2013 року та до теперішнього часу постійних моральних страждань, спричинених професійним захворюванням, не підкріплені доказами. Такі докази відсутні та позивачем суду не надані. 
Зазначає, що суд першої інстанції в рішенні від 17 грудня 2025 року по справі №185/9816/25 не зазначив, які саме показники моральної шкоди ним встановлені та на підставі яких доказів.
Отже, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам закону. 
У зв`язку з чим просила рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі. 

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Між тим, представник позивача ОСОБА_1 — адвокат Повалій О.В. надала суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування.
Вказує, що у виникненні в позивача хронічних професійних захворювань наявна вина відповідача, так як згідно п.17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 11 липня 2013 року встановлено, що причинами виникнення професійного захворювання є: важка фізична праця: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою (до 2-х разів на годину) становить 35 кг, сумарна маса вантажів, що переміщуються протягом кожної години зміни з підлоги становить 350-500 кг, робоча поза - вимушена на присядки більше 25% змінного часу, умови праці шкідливі, клас 3.2. Пил: переважно фіброгенної дії, з вмістом вільного двуокису кремнію 6,27% у концентрації 130,45мг.куб.м при ГДК 4,0 мг.куб.м з дією на організм протягом 87% змінного часу, умови праці шкідливі, клас 3.4. Шум: еквівалентний рівень 83дБ при ГДК 80Б, умови праці шкідливі, клас 3.1. Несприятливий мікроклімат: по відносній вологості, діяв протягом всієї зміни, умови праці шкідливі, клас 3.1. Загальна оцінка умов праці, відноситься до класу 3.4. 
Також, за час роботи на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом про нещасний випадок форми Н-1 № 76 від 10 вересня 1984 року. 
Зауважує, що навіть при очевидній вині роботодавця в даному конкретному випадку, законодавець не відносить таку вину до обов`язкової складової умов відшкодування моральної шкоди роботодавцем. 
Позивачем подано належні та допустимі докази, які підтверджують факт ушкодження його здоров`я саме під час виконання трудових обов`язків. Зокрема, надано: копію акту про нещасний випадок, копію акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання; довідки МСЕК, які підтверджують втрату професійної працездатності, документів із медичних установ на підтвердження необхідності лікування. 
Зауважує, що позивачем надано переконливі та змістовні роз`яснення, в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода. 
Крім того, позивач обґрунтував, що погіршення стану здоров`я, викликане професійним захворюванням та трудовим каліцтвом, спричинило значні фізичні та психологічні страждання, а також обмеження у повсякденному житті. Таким чином, надані позивачем документи та пояснення свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між виконанням трудових обов`язків, отриманим ушкодженням здоров`я та моральними стражданнями, що, у свою чергу, підтверджує обґрунтованість його вимог щодо відшкодування моральної шкоди. 
Звертає увагу суду, що з позивачем стався нещасний випадок який підтверджується актом форми Н-1 який міститься в матеріалах справи, але згідно довідки ЛТЕК від 04 травня 1995 року, позивачу первинно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 20% через трудове каліцтво відповідно до акту форми Н-1 №76 від 10 вересня 1984 року.
Вважає, що і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. 
Звертає увагу, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. А отже, у позивача в частині відшкодування моральної шкоди через трудове каліцтво виникло право на відшкодування з 04 травня 1995 року, а отже ст.440-1 ЦК Української РСР, вже була внесена до ЦК Української РСР - 06 травня 1993 року, а отже, позивач має право на відшкодування моральної шкоди і в наслідок трудового каліцтва, оскільки до правовідносин в частині стягнення моральної шкоди по травмі може бути застосована стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, оскільки вона введена в дію 06 травня 1993 року, Закон України «Про охорону праці», оскільки він набрав чинності 24 листопада 1992 року, тобто до встановлення стійкої втрати професійної працездатності у відсотках позивачу внаслідок нещасного випадку. 
Розмір моральної шкоди позивач визначив виходячи зі своїх душевних страждань і саме такий визначений ним розмір відшкодування зможе покрити той негативний вплив, якого він зазнав на свій стан у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків. 

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно із записами у трудовій книжці та даних акту за формою П-4 ОСОБА_1 має трудовий стаж в умовах впливу шкідливих факторів, працюючи у відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», 23 роки 4 місяці.
22 січня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений відповідачем з посади підземного машиніста гірничих виїмкових машин 6 розряду з повним робочим днем у шахті ВСП «Шахтоуправління Павлоградське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст.40 КЗпП України).
11 липня 2013 року начальником Павлоградського міськрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, в.о. головного державного санітарного лікаря м.Павлограда, Павлоградського та Юр`ївського районів ОСОБА_3 затверджено акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 , з якого вбачається, що комісія 11 липня 2013 року провела розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання у позивача та встановила діагноз: 1) радикулопатія шийна С6,С7 і попереково-крижова L4, L5, S1, з вираженим порушенням біомеханіки хребта (3ст), стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг із нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ступеня), остеоартрозу ліктьових та колінних суглобів (ПФС першого-другого ступеня) (М54.1; М17-М19); 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), ЛН першого ступеня, код J44, J43,8; 3) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху), код Н 90.3.
Цим же актом встановлено обставини виникнення хронічного професійного захворювання: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів.
Причини виникнення професійного захворювання: важка фізична праця: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою (до 2-х разів на годину) становить 35 кг, сумарна маса вантажів, що переміщується протягом кожної години зміни з підлоги становить 350-500 кг; робоча поза вимушена, на присядки, більше 25% зміни, умови праці шкідливі 3.2. Пил: переважно фіброгенної дії, з вмістом вільного двоокису кремнію 6,27% в концентрації 130,45 мг.куб.м, при ГДК 4,0 мг.куб.м, пил діяв впродовж 87% змінного часу, умови праці шкідливі , клас 3.4. Еквівалентний рівень шуму – 83 дБ при ГДР 80 дБ, умови праці шкідливі , клас 3.1. Несприятливий мікроклімат по відносній вологості, діяв протягом всієї зміни, умови праці шкідливі, клас 3.1.
Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: не встановлені.
Крім того, 10 вересня 1984 року директором шахти «імені Героїв Космосу» в/о Павлоградвугілля (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), затверджено акт № 76 про нещасний випадок на виробництві, (форма Н-1), який трапився 08 вересня 1984, о 18-10 год, на дільниці № 1 шахти «імені Героїв Космосу» в/о Павлоградвугілля, з машиністом гірничих виїмкових машин ОСОБА_1 , з якого вбачається, що внаслідок раптового обвалу глиби породи позивач був травмований.
Причини нещасного випадку: знаходження постраждалого у незакріпленому просторі; низька виробнича дисципліна серед робочих.
Діагноз: забій голови, забій відділу попереку.
Згідно виписки з акта огляду ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні додаткової допомоги серії від 04 травня 1995 року, ОСОБА_1 первинно безстроково, без визначення групи інвалідності, встановлено 20% втрати професійної працездатності за виробничою травмою від 08 вересня 1984 року.
Згідно виписки Міжрайонної профпатологічної МСЕК з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, до довідки серії АБ № 0008298 від 06.12.2013, ОСОБА_1 первинно-повторно з 25.11.2013 по 01.12.2014 встановлено третю групу інвалідності, а також 65% втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40% радикулопатія , ДОА (первинно); 10% - ХОЗЛ (первинно); 05% - туговухість (первинно); 10% - виробнича травма 1984 (повторно). Рекомендовано медикаментозне та санаторне лікування.
Згідно довідок Міжрайонної профпатологічної МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА, № 732266; про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 12 ААА, № 049944 від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_1 повторно безстроково з 01 грудня 2017 року встановлено третю групу інвалідності, а також 65% втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40% радикулопатія з ДПП; 10% - ХОЗЛ; 05% - туговухість; 10% - виробнича травма, згідно акту Н-1 № 76 від 10 вересня 1984 року. Рекомендовано медикаментозне та санаторне лікування.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в такій частині, враховуючи необхідність для позивача у постійному лікуванні та реабілітації, наявності вимушених змін у його житті в зв`язку з професійним захворюванням.
Суд вважав законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки професійне захворювання заподіяло фізичний біль і душевні страждання, порушило особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), що призвело до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації. 
З урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності – 65%, встановлення третьої групи інвалідності, неможливість відновлення здоров`я позивача, наявність вимушених змін у житті у зв`язку з наявністю професійного захворювання, суд визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 130 000 грн., що на переконання суду, відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, спричинену втратою позивачем здоров`я на виробництві.
Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.
Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.
Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.
Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.
При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).
Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
В даному випадку травмування в результаті нещасного випадку пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що надані позивачем письмові докази є належними і допустимими, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.
Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.

Так, згідно виписки з акта огляду ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні додаткової допомоги серії від 04 травня 1995 року, ОСОБА_1 первинно безстроково, без визначення групи інвалідності, встановлено 20% втрати професійної працездатності за виробничою травмою від 08 вересня 1984 року.
Згідно виписки Міжрайонної профпатологічної МСЕК з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, до довідки серії АБ № 0008298 від 06 грудня 2013 року, ОСОБА_1 первинно-повторно з 25 листопада 2013 року по 01 грудня 2014 року встановлено третю групу інвалідності, а також 65% втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40% радикулопатія , ДОА (первинно); 10% - ХОЗЛ (первинно); 05% - туговухість (первинно); 10% - виробнича травма 1984 (повторно). Рекомендовано медикаментозне та санаторне лікування.
Згідно довідок Міжрайонної профпатологічної МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА, № 732266; про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 12 ААА, № 049944 від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_1 повторно безстроково з 01 грудня 2017 року встановлено третю групу інвалідності, а також 65% втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40% радикулопатія з ДПП; 10% - ХОЗЛ; 05% - туговухість; 10% - виробнича травма, згідно акту Н-1 № 76 від 10 вересня 1984 року. Рекомендовано медикаментозне та санаторне лікування.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і відповідач повинен її відшкодувати.
Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 65%, який при переогляді залишився незмінний, встановлення 3 групи інвалідності, стан здоров`я потерпілого і неможливість його відновлення, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для організації свого життя.
Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №197/42/20.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його зміни в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи відповідача що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди за спливом майже 12 років з моменту її спричинення, відхиляються колегією суддів, оскільки у частині першій статті 268 ЦК України визначено, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.
Колегія суддів зауважує, що під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Це має місце безпосередньо при первинному виявлені професійного захворювання. Так, позивач звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди за сплином 12 років з моменту її спричинення, а зі сплином часу ці чинники згладжуються, негативність наслідків морального характеру зменшується.
Суд першої інстанції врахував зазначене та зменшив розмір заявленого позивачем відшкодування моральної шкоди з 245 000 грн. до стягнутих за рішенням 130 000 грн., з чим погоджується колегія суддів. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутня вина відповідача в спричинені моральної шкоди не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки в даному випадку вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодування моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.
А отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про допущене відповідачем порушення права позивача на безпечні та здорові умови праці, яке призвело до виникнення професійних захворювань та встановлення інвалідності.
Колегія суддів зазначає, що втрата професійної працездатності це не одномоментний біль, а триваючий стан.

Доводи відповідача, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що виробнича травма внаслідок нещасного випадку, що стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 мали місце у 1984 році, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві 1984 року, оскільки нормами законодавства, діючого на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою внаслідок нещасного випадку на виробництві, колегія не приймає та зазначає наступне. 
Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. А отже, у позивача в частині відшкодування моральної шкоди через трудове каліцтво виникло право на відшкодування з 04 травня 1995 року, а ст.440-1 ЦК Української РСР, вже була внесена до ЦК Української РСР, оскільки вона введена в дію 06 травня 1993 року, Закон України «Про охорону праці», оскільки він набрав чинності 24 листопада 1992 року, тобто до встановлення стійкої втрати професійної працездатності у відсотках позивачу внаслідок нещасного випадку.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням та правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун Вероніки Юріївни - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 07.05.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв