Справа № 448/153/26 Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С. І. 
Провадження № 33/811/909/26 Доповідач: Березюк О. Г. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року. Львівський апеляційний суд у складі: судді судової палати у кримінальних справах Березюка О.Г. у місті Львові, розглянувши апеляційну скаргу захисника Тимошенко Л.В. на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 04 березня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП,

встановив:

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 04.03.2026 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 665,60 гривень.
Згідно постанови суду 01.01.2026 року о 16 годині 40 хвилин ОСОБА_1 вчинив спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктом пропуску через державний кордон України, на напрямку 509 прикордонного знаку на відстані 3000 метрів від лінії державного кордону, територія Шегинівської ОТГ Яворівського району Львівської області, внаслідок чого був затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б). Своїми діями ОСОБА_1 вчинив спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктом пропуску через державний кордон України, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991.
Захисник Тимошенко Л.В. в апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі відносно за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
На підтримання своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою та незаконною, судом не повною мірою досліджено всі обставини справи, висновки суду, викладені в постанові не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема судом першої інстанції не досліджувалося питання наявності в діях ОСОБА_1 об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення, оскільки він має психічне захворювання (параноїдальна шизофренія), від якого проходив та проходить лікування, що ставить під сумнів наявність в його діях прямого умислу на скоєння незаконного перетину державного кордону. Крім цього, захисник зазначає, що ОСОБА_1 був затриманий прикордонника на блок-посту, а не під час незаконного перетину державного кордону України, після чого був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в подальшому мобілізований до лав ЗСУ, де за наслідками ВЛК був визнаний непридатний до військової служби у зв`язку з наявним психічним захворюванням.
Також апелянтом в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, при цьому зазначає, що ОСОБА_1 не був повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки одразу після затримання 02.01.2026 року був мобілізований до лав ЗСУ, а тому вважає поважними причини пропуску строку апеляційного оскарження.
На апеляційний розгляд захисник не прибула, водночас по електронній пошті надіслала заяву від 05.06.26 року, у якій підтримала апеляційні вимоги та просила розглянути справу за її відсутності.
Розглянувши матеріали справи № 448/153/26 та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Вважаю, доводи апелянта щодо пропуску строку на апеляційне оскарження заслуговують на увагу, а тому погоджуюсь з тим, що такий строк пропущений з поважних причин та його слід поновити.
Згідно статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта та інші.
Згідно ч.1 ст.204-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Зазначене адміністративне правопорушення характеризується прямими умислом, відсутність зазначеної обставини виключає винність скоєного діяння.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення за результатами розгляду справи, не взяв до уваги наявність сумнівів щодо доведеності вини ОСОБА_1 , яка не була підтверджена належними і допустимими доказами, чим порушив вимоги норм процесуального та матеріального права, та в силу долучених до апеляційної скарги доказів виніс передчасне рішення про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.
Так, згідно свідоцтва про хворобу №2026-0226-1341-0634-7 від 26.02.2026 року в ОСОБА_1 встановлено психічне захворювання – параноїдальну шизофренію, та раніше він проходив обстеження та лікування з 27.01.2024 по 13.02.2024, з 22.12.2024 по 06.01.2025, з 07.01.2026 по 26.01.2026 року в психіатричному закладі та постановою ВЛК визнаний непридатний до військової служби на підставі ст.16а графи ІІ розкладу хвороб.
Таким чином, з огляду на вище викладене, апеляційний суд приходить до обґрунтованого переконання про те, що в діях ОСОБА_1 не доведено наявності прямого умислу на незаконний перетин державного кордону України, при цьому також слід врахувати те, що ОСОБА_1 був затриманий на відстані 3000 метрів від лінії державного кордону «Контрольний пост» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а не під час перетину чи спроби перетину в незаконний спосіб державного кордону України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
Отже, постанова суду першої інстанції, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП підлягає скасуванню як незаконна, а провадження у справі слід закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.
Керуючись ст.294 КУпАП,-

постановив:

Поновити захиснику Тимошенко Л.В. строк апеляційного оскарження.
Апеляційну скаргу захисника Тимошенко Л.В. задоволити.
Постанову Мостиського районного суду Львівської області від 04 березня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, скасувати, а провадження у справі №448/153/26 відносно ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення..
Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського 
апеляційного суду Березюк О.Г.