ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/8458/25
Провадження № 2/362/1352/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючий суддя Медведєв К.В.,
за участю секретаря судового засідання Бацули Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,-
в с т а н о в и в:
До Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла зазначена позовна заява.
Ухвалою від 11.11.2025 позовну заяву залишено без руху. Стороною позивача недоліки позовної заяви усунуто.
До Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла уточнена позовна заява в якій позивач просив суд визнати недійсним договір про поділ майна подружжя від 25.11.2024, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В позовній заяві позивач зазначає, що 25.11.2024 між сторонами спору укладено нотаріально посвідчений договір про поділ майна подружжя (далі - оспорюваний договір). Вже у липні 2025 року відповідач ініціювала судовий процес про стягнення компенсації вартості половини вартості автомобіля марки «BMW» модель 320 D XDRIVE GT 2016 року випуску (далі - автомобіль), тобто майна яке не увійшло до складу того майна, яке було поділено між подружжям за оспорюваним договором. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.09.2025 шлюб між сторонами спору було розірвано.
Позивач в позовній заяві зазначає, що в оспорюваному договорі міститься перелік майна, набутого сторонами договору під час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну власність, і не включення до цього переліку автомобіля марки «BMW» свідчить про факт відсутності у позивача будь-яких претензій стосовно поділу вказаного автомобіля на момент підписання оспорюваного договору. Також позивач зазначив, що питання про компенсацію за 1/2 частину автомобіля було вирішено у повному обсязі шляхом передачі у власність грошових коштів у розмірі 458150 грн. (п. 6.2.2 оспорюваного договору).
За твердженням позивача, за умови виконання пункту оспорюваного договору в частині одержання у власність вищевказаної суми, гарантовано відсутність у майбутньому будь-яких претензій на вищевказаний автомобіль.
Позивач вважає, що відповідач ввела позивача в оману та отримавши від нього грошові кошти у якості компенсації половини вартості автомобіля звернулася до суду із вищевказаним позовом. Оскільки відповідач, достеменно знаючи про існування вищевказаного автомобіля у спільній сумісній власності подружжя, умисно не включила його у перелік спільного сумісного майна, оскільки мала на меті – звернутися у майбутньому до суду із відповідним позовом про стягнення компенсації вартості половини вказаного автомобіля. Наявність судового спору є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору.
Тому, за твердженням позивача, оспорюваний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки суперечить вимогам цивільного законодавства у частині того, що питання поділу спільного майна подружжя було вирішено у досудовому порядку, а сам по собі факт існування спору про поділ майна подружжя – виключає законність оспорюваного договору.
Також позивач вважає, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України через навмисне введення відповідачем в оману позивача. Факт введення в оману позивача полягає в тому що останній, уклавши оспорюваний правочин повірив у те, що питання поділу майна подружжя - є вичерпаним. Також обман відповідача полягає в тому, що відповідач запевнила позивача у тому, що уклавши оспорюваний договір, сторони унеможливили будь-які подальші спори з даного питання. Крім того, позивач вважає, що обман застосований відповідачем виражається у спотворенні певних фактів, так передаючи відповідачеві зазначені в оспорюваному договорі грошові кошти, позивач їх розцінював як компенсацію за відчужений ним автомобіль, у чому останнього запевняла відповідач. Саме тому, відсутність автомобіля у переліку спільного майна, зазначеного у договорі не викликала у сторін жодних питань.
У відзиві на позовну заяву, представник відповідача проти задоволення позову заперечила та просила в позові відмовити, та зазначила, що позивач влітку 2024 року повідомив відповідача, що йде з сім`ї до іншої жінки, і з цього періоду почалися перемовини про поділ спільного майна подружжя. За наслідками перемовин укладено оспорюваний договір з врахуванням того майна, яке станом на день укладення договору перебувало у спільній власності подружжя. Однак під час укладення оспорюваного договору, відповідачу стало відомо, що автомобіль, який було придбано 15.01.2022 за спільні кошти подружжя, з метою його виводу зі складу спільного майна було відчужено без згоди дружини третім особам. І оскільки вказаний автомобіль на момент укладення оспорюваного договору вже не перебував у спільній сумісній власності подружжя, його не було вказано в оспорюваному договорі. Крім цього, відповідач зазначає, що зазначений автомобіль було відчужено позивачем на користь ОСОБА_3 , тобто матері позивача. На думку відповідача, таке переоформлення автомобіля на ім`я своєї матері підтверджують наміри позивача виключити автомобіль з обсягу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягало поділу. 
Також у відзиві на позовну заяву зазначено, що підписуючи оспорюваний договір сторони спору діяли в межах норм ст. 203 ЦК України, а саме волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, та було спрямоване на реальне настання правових наслідків. У відзиві на позовну заяву зазначено, що позивачем не надано суду доказів, яким чином, якими діями відповідач на момент укладення оспорюваного договору навмисно ввела позивача в оману, та саме щодо яких обставин, які мають істотне значення для даного договору.
Ухвалою від 05.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання у справі на 20.01.2026.
В підготовчому судовому засіданні 20.01.2026 оголошено перерву на 10.02.2026 для надання можливості стороні позивача надати суд додаткові докази.
Ухвалою від 10.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.03.2026 (з урахуванням ухвали від 16.02.2026 про виправлення описки).
Ухвалою від 14.04.2026 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви до 21.04.2026 та призначено судове засідання на 22.04.2026. Недоліки позовної заяви усунуто у встановлений строк.
Ухвалою від 12.01.2026 надано можливість представнику відповідача приймати участь у всіх судових засідання у режимі відеоконференції. Ухвалою від 06.02.2026 надано можливість представнику позивача приймати участь у всіх судових засідання у режимі відеоконференції.
В судове засідання 22.04.2026 сторони та їх представники не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючи визнання відповідачем позову, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог.
Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 05.11.2024 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С., реєстровий №1416.
В п.п. 3, 3.1, 3.1.1, 3.2, 3.2.1, 3.3 оспорюваного договору визначено перелік майна набутого сторонами в спільну сумісну власність за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; накопичена та заощаджена сума грошових коштів в розмірі 458150грн. що становить за комерційним курсом 11 000 доларів США.
У п.п. 6, 6.1, 6.1.1, 6.2, 6.2.1, 6.2.2 оспорюваного договору сторони визначили, яке саме майно переходить в особисту, приватну власність кожної сторони оспорюваного договору.
Так, згідно п. 6.2.2 оспорюваного договору відповідач набуває право особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 458150 грн, що за середнім комерційним курсом, погодженим сторонами на день укладення, підписання й нотаріального посвідчення даного договору становить еквівалент 11000 доларів США
В п. 8 оспорюваного договору закріплено, що майно, не зазначене попередньо та не зафіксоване в тексті даного договору, за взаємною згодою сторін поділу не підлягає.
Згідно п. 13 оспорюваного договору усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього договору і не врегульовані ним, регулюються нормами чинного в Україні законодавства.
ОСОБА_2 11.06.2025 звернулася з позовною заявою до Васильківського міськрайонного суду Київської області, в якій заявила позов до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «BMW» модель 320 D XDRIVE GT 2016 року випуску. І васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 21.07.2025 відкрив провадження у справі № 362/4012/25.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
Позивачем не названо норми цивільного законодавства, якій би суперечив зміст оспорюваного договору в контексті ч. 1 ст. 203 ЦК України. Натомість позивач вважає, що суперечність нормам цивільного законодавства полягає в тому, що в суді розглядається спір про поділ майна подружжя. 
Таке тлумачення відхиляється судом, оскільки право відповідача ініціювати судовий процес про стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, тобто майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя і яке не охоплюється умовами оспорюваного договору, не може бути обмежено ні договором, ні законом. При цьому факт звернення позивачки до суду з таким позовом, не може вважатися обставиною, яка встановлює факт суперечності змісту оспорюваного договору нормам ЦК України або інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Таким чином, твердження позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам ч. 1 ст. 203 ЦК України судом відхиляється.
Відповідно до ст..230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 537/4201/16-ц правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Крім того, обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не помилявся щодо природи правочину, мав намір поділити спільне сумісне майно, що відповідало його внутрішній волі, та зовнішньому волевиявленню про що свідчить послідовність дій позивача направлених укладення оспорюваного правочину. 
При цьому з позовної заяви вбачається, що мотив позивача і його і внутрішнє спонукання полягало в тому, що набутий під час шлюбу і відчужений позивачем до укладення оспорюваного договору автомобіль марки «BMW» модель 320 D XDRIVE GT 2016 року випуску ніколи не буде предметом поділу подружжя.
Судом такі твердження позивача відхиляються виходячи з того, що мотив позивача і його і внутрішнє спонукання не впливає на дійсність оспорюваного договору, оскільки позивачем не надано суду доказів, що відповідач сформувала такі переконання позивача, і без таких запевнень позивач би не укладав оспорюваний договір.
Враховуючи викладене, в задоволенні позову слід відмовити.
Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат (стаття 264 ЦПК України).
Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється відповідно до статті 141 ЦПК України. 
Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, то судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають. 
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним – відмовити. 
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 29.04.2026.

Суддя К.В.Медведєв