Дата документу 30.04.2026 Справа № 336/8185/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/8185/25 Головуючий у І інстанції: Турчинський М.І.
Провадження № 22-ц/807/558/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/558/26-2
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 квітня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
Онищенка Е.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2025 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , третя особа – Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» про стягнення виплаченого страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2025 року ПрАТ «СК «АРКС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення виплаченого страхового відшкодування.
В обґрунтування позову зазначено, що 05.06.2024 о 12 год 20 хв у м. Запоріжжі, по вул. Шевченка, 16 сталася ДТП за участю автомобіля «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . 
Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
За фактом ДТП між його учасниками було укладено електронний європротокол, згідно з яким винуватцем ДТП є водій автомобіля «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_1 , який під час руху заднім ходом здійснив зіткнення з автомобілем «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
На момент ДТП майнові інтереси власника автомобіля «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , були застраховані в АТ «СК «АРКС» Договором добровільного страхування наземного транспорту (приєднання) «Все включено» Оферта № 0078027а3е від 24.08.2023.
Власник пошкодженого автомобіля «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 звернувся до АТ «СК «АРКС» із заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу від 29.07.2024. Вказана заява була розглянута, пошкодження застрахованого автомобіля визнано страховим випадком, у зв`язку з чим, на підставі Акту огляду транспортного засобу, калькуляції № 1.003.24.0 від 29.07.2024, Рахунку № 22668 від 29.07.2024, Страхового акту № ARX4197063 від 30.07.2024, розрахунку страхового відшкодування АТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 31062 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1075169 від 01.08.2024.
На момент ДТП, власник автомобіля «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахував свою цивільно-правову відповідальність у АТ «СГ «ТАС» (приватне) полісом № 220840721 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
АТ «СГ «ТАС» (приватне) здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 18235,18 грн за платіжною інструкцією № 33031 від 23.10.2024 (страхове відшкодування з урахуванням зносу автомобіля «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ). 
Отже, на думку позивача він отримав право вимоги до відповідача на відшкодування в розмірі 12826,82 грн, з розрахунку 31062 грн – 18235,18 грн.
Посилаючись на означені обставини, ПрАТ «СК «АРКС» просило судстягнути з ОСОБА_1 на користь товариства суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 12826,82 грн та витрати сплаченого судового збору у розмірі 3028 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2025 року з ПрАТ «АРКС» на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями суду, ПрАТ «АРКС» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2025 року скасувати, на ухвалили нове рішення про задоволення позову, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, товариство зазначає, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) здійснило виплату на користь АТ «СК «АРКС» у сумі 18235,18 грн, що є меншою, ніж було сплачено АТ «СК «АРКС» на користь потерпілої особи – власника автомобіля «Mazda CX-30», розмір збитків є доведеним, а відтак, з урахуванням недоплати грошових коштів від АТ «СГ «ТАС» (приватне), що зумовлене зносом автомобіля «Mazda CX-30», така недоплата в сумі 12826,82 грн має бути відшкодована за рахунок відповідача.
Крім того, ПрАТ «АРКС» зазначає, що відповідач не надав детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, не зазначив часу, витраченого на відповідні види робіт, що ставить під сумнів їх обґрунтованість та пропорційність.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Говіної Л.В. заперечує проти доводів товариства, зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, містить повторення доводів, які вже були предметом розгляду суду першої інстанції та фактично зводиться незгоди з оцінкою доказів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Витрати відповідача на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді, попередній розмір яких складає 5000 грн, просить покласти на позивача. Зокрема, зазначає, що матеріали справи не містять звіту, складеного відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів», суб`єктом оцінювання, який має ліцензію Фонду державного майна України відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Наданий позивачем Розразунок кофіцієнта фізичного зносу дослідження КТЗ не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить інформації про те, ким він був складений. Розрахунок коефіцієнта фізичного зносу КТЗ без чіткого зазначення даних про виконавця, не має юридичної сили є неналежний та недопустимий доказ, не має жодної доказової сили, оскільки неможливо встановити його походження, кваліфікацію особи, яка його створила, та перевірити його достовірність у законний спосіб. 
Акт виконаних робіт є документом станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, який підтверджує реальну вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, але в матеріалах справи такий акт відсутній, тому позивачем не доведено здійснення виконаних робіт.
У поясненнях до апеляційної скарги ПрАТ «АРКС» повторює доводи своєї апеляційної скарги та просить її задовольнити.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів на обґрунтування своїх вимог, та, оскільки відповідач застрахував цивільну відповідальність власника (володільця) транспортного засобу, тому відповідний обов`язок щодо відшкодування збитків (матеріальної шкоди) у разі настання страхового випадку покладається саме на страховика.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 05.06.2024 о 12 год 20 хв у м. Запоріжжі,по вул. Шевченка, 16 сталася ДТП за участю автомобіля «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. 
24.08.2023 між АТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту (приєднання) «Все включено» Оферта № 0078027а3е, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом та іншим майном (п.4 Договору). 
Відповідно до умов договору, застрахований автомобіль Mazda CX-30 реєстраційний номер НОМЕР_3 , Дата реєстрації 28.03.2020, Рік випуску – 2020, колір – червоний, об`єм двигуна – 1998, пробіг 39232 (розділ 5 Договору). Сторони Договору узгодили страхову суму, яка складає 1210000,00 грн, страховий тариф – 4,6542%, страховий платіж – 56315,82 грн (пп.11,12,13 Договору). Визначені сторонами інші умови за Договором. 
11.05.2024 між АТ «СГ «ТАС» (приватне) та ОСОБА_1 укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №220840721), відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом є «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з визначенням страхової суми: за шкоду, завдану майну 160000,00 грн та 320000,00 грн за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, сума франшизи 1600,00 грн, строк дії договору – з 11.05.2024 до 10.05.2025.
29.07.2025 ОСОБА_2 подала заяву про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, за фактом ДТП, яке сталася 05.06.2024, між учасниками якої було складено електронний європротокол, згідно з яким, винуватцем ДТП визначений водій автомобіля «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 , який під час руху заднім ходом здійснив зіткнення з автомобілем «Mazda CX-30» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
01.08.2024 за платіжним дорученням №1075169 ПрАТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 31062 грн на користь   ОСОБА_3  за призначенням: страхове відшкодування «згідно з Актом №ARX4197063, ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 , рахунок № НОМЕР_5 від 29.07.20024».
За платіжною інструкцією № 33031 від 23.10.2024, АТ СГ ТАС (Приватне) здійснило перерахування у розмірі 18235,18 грн на користь АТ СК АРКС з призначенням: «страх.відш. по Дог.№ЕР220840721 від 10.05.2024, т/з Mazd CX-30 д/н НОМЕР_6 .
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України (ч.1 ст. 980 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 993 ЦК України, до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Так, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП, може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно з полісом № 220840721 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у АТ «СГ «ТАС» (Приватне).
Відповідно до вказаного полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, складала 160000 грн, розмір франшизи 1600 грн, тобто, виплата страхової суми, яку може виплатити АТ «СГ «ТАС» (Приватне) за завдані збитки, складає 160000 грн.
За платіжним дорученням № 1075169 ПрАТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 31062 грн, тому, відповідно, вказана реальна шкода у разі її доведення, мала би відшкодовуватися страховою компанією відповідача АТ «СГ «ТАС» (Приватне).
На переконання апеляційного суду, відшкодування АТ «СГ «ТАС» (Приватне) 18235,18 грн за платіжною інструкцією № 33031 від 23.10.2024 не створює обов`язку для відповідача сплачувати різницю між виплатою та реальними збитками, оскільки така виплата є меншою від страхової суми, зазначеної у полісі № 220840721 відповідача у справі.
Оскільки розмір визначеної позивачем майнової шкоди 31062 грн, завданої потерпілій особі є меншим від ліміту відповідальності СГ ТАС (Приватне) – 160000 грн за майнову шкоду, то за умови доведеності цього розміру шкоди така має відшкодовуватись позивачу страховиком винної особи, а не відповідачем у справі.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України,  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту за явлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
На підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн представ відповідача надала копію договору про надання правової допомоги від 29.09.2025, укладеного АО «Право і захист» в особі керуючого партнера адвоката Говіної Л.В., та ОСОБА_1 , копію ордеру та свідоцтва адвоката, рахунок до договору від 29.09.2025, Додаток № 1 від 29.09.2025, акт прийому-передачі виконаних робіт від 29.09.2025, відповідно до яких адвокат надав, а клієнт прийняв такі послуги: аналіз судової практики Верховного Суду з подібних з аналогічною правовою позицією для підготовки відзиву на позовну заяву, у т.ч. за подання відзиву на позовну заяву – 3000 грн; 2000 грн – за клопотання; участь у судових засіданнях із розрахунку 2000 грн за кожне судове засідання. Всього: 7000 грн.
Надавши правильну оцінку доказам щодо розподілу відповідних витрат, наданим представником відповідача, врахувавши критерії обґрунтованості, пропорційності, співмірності та розумності розміру таких витрат, врахувавши обсяг виконаних робіт адвокатом відповідача та заперечення представника позивача щодо обґрунтованості понесених витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове відшкодування витрат, яких відповідач зазнав під час розгляду справи в суді першої інстанції, правомірно зменшивши суму стягнення таких витрат до 5000 грн. 
Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача витрати, яких він зазнав на правничу допомогу під час розгляду справи, в розмірі 5000 грн, а відсутність в акті приймання-передачі зазначеного часу на виконання кожного з виду адвокатських послуг не спростовує наявності таких витрат, їх обґрунтованості та необхідності.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішеннях, вони зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наведені в апеляційній скаргзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується й апеляційний суд, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ПрАТ «СК «АРКС» слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України).
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Говіної Л.В. просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, яких він зазнав під час розгляду справи в апеляційному суді, в розмірі 5000 грн, в обґрунтування яких надано: копію договору про надання правової допомоги від 29.09.2025, укладеного АО «Право і захист» в особі керуючого партнера адвоката Говіної Л.В., та ОСОБА_1 , рахунок до договору від 25.02.2026, Додаток № 1 від 25.02.2026, акт прийому-передачі виконаних робіт від 25.02.2026, відповідно до яких адвокат надав, а клієнт прийняв такі послуги: вивчення апеляційної скарги та матеріалів справи, підготовка та подання ввідзиву на апеляційну скаргу – 3000 грн; участь у судових засіданнях із розрахунку 2000 грн за кожне судове засідання. Всього: 5000 грн.
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи заперечення позивача про зменшення витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що заявлені представником відповідача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню в суді апеляційної інстанції необхідно зменшити.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів також враховує, що правова позиція сторони відповідача в цій справі не змінювалася в судах першої та апеляційної інстанцій, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтувала свої вимоги (заперечення), та інші обставини, та, виходячи з засад розумності та справедливості, доходить висновку про необхідність зменшення суми, визначеної адвокатом з 5000 грн до 2000 грн, оскільки витрати в заявленому адвокатом розмірі не є неминучими, отже, відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в апеляційному суді саме у визначеному адвокатом відповідача розмірі. 
При цьому колегія суддів вважає, що стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді в розмірі 2000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, яких він зазнав під час розгляду справи в апеляційному суді, в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: