ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

28 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/14204/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/762/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л. 
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 грудня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя Маринченко А.О.), ухвалене у м. Чернігів, 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 серпня 2021 року в розмірі 61 952,48 грн, яка складається з: 50 084,46 грн заборгованість за тілом кредиту, 11 868,02 грн заборгованість за простроченими відсотками.
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» зазначало, що 27 серпня 2021 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої йому було відкрито картковий рахунок та надано платіжний інструмент - кредитну картку № НОМЕР_1 типу «Універсальна» зі строком дії до 11/24. Згодом відповідач отримав кредитнку картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 01/29. Відповідач користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував відсотки за користування ним, однак у подальшому належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого за розрахунком банку, утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 грудня 2025 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у сумі 61 952,48 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними, однак належним чином зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів не виконав, унаслідок чого станом на 01 жовтня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 61 952,48 грн, що підтверджується розрахунком банку та випискою з карткового рахунку. Доводи відповідача про неукладеність кредитного договору, відсутність належного погодження процентів та не вірність розрахунку заборгованості, суд визнав необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами. Зокрема заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаною відповідачем власноруч на планшеті, у якій визначено умови кредитування: в тому числі розмір процентної ставки, а також випискою про рух коштів за картковим рахунком і розрахунком заборгованості, які відповідач належними доказами не спростував.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення від 19 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову на суму 25510.70 грн, зменшити визначений до стягнення розмір судового збору до 997.49 грн, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4117.55 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3633.60 грн. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неналежно оцінив докази та помилково визнав доведеними факт укладення між сторонами кредитного договору на умовах заявлених банком. Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не підтверджує належного погодження сторонами істотних умов договору, оскільки підпис відповідача на планшеті не може бути ідентифікований як належний підпис без відповідної письмової згоди на використання аналога власноручного підпису. Також сама заява не підписана уповноваженим представником банку. Паспорт споживчого кредиту містить лише переддоговірну інформацію та не є доказом укладення кредитного договору на конкретних умовах. Матеріали справи не містять належних доказів того, яку саме кредитну картку було видано відповідачу та на який строк, а також не визначено який кредитний ліміт йому встановлено. Крім того, відповідач вказує, що банк без належної правової підстави нараховував відсотки, списував їх за рахунок кредитного ліміту та включав до тіла кредиту, у зв`язку з чим розрахунок заборгованості є неправильним, а стягненню підлягає лише різниця між фактично отриманими та повернутими відповідачем коштами у розмірі 25 510,70 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відзиві позивач зазначає, що кредитний договір між сторонами укладено шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Підпис на планшеті є цифровим власноручним підписом, який відповідно до постанови Правління НБУ № 151 від 13.12.2019 року « Про затвердження положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України» має юридичну силу власноручного підпису та не потребує попереднього укладення окремої письмової угоди. Банк вказує, що умови кредитування, у тому числі процентна ставка за карткою «Універсальна Gold», були погоджені сторонами письмово, фактичне користування відповідачем кредитними коштами та розмір заборгованості підтверджуються випискою за рахунком і розрахунком заборгованості. Заперечуючи розрахунок заборгованості наданий банком відповідач власного розрахунку боргу чи доказів на спростування наданих банком документів не подав.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно з приписами ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно правового висновку Великої палати Верховного суду, викладеного в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), слідує, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) зазначено, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
По справі встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 27 серпня 2021 року власноруч на планшеті підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач приєднується до розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», що розміщені в мережі інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї заяви, які разом становлять Договір банківського рахунка, приймає всі права та обов`язки встановлені в цьому Договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати (а.с. 34-44).
У заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг визначено умови кредитування, зокрема тип кредиту - відновлювана кредитна лінія, розмір кредитного ліміту: 50 000 грн для картки «Універсальна» та 75 000 грн для картки «Універсальна Gold», строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією, а також фіксовану процентну ставку - 42 % річних для картки «Універсальна» та 40,8 % річних для картки «Універсальна Gold». Крім того, заявою передбачено порядок повернення кредиту, у тому числі шляхом договірного списання процентів з рахунку клієнта, зокрема за рахунок кредитного ліміту, за умови наявності невикористаного кредитного ліміту та відсутності прострочених зобов`язань, а також шляхом внесення клієнтом мінімального обов`язкового платежу; визначено розмір такого платежу та наслідки прострочення виконання зобов`язань за договором. Зокрема, у разі невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту заявою передбачено застосування процентної ставки 84 % річних для картки «Універсальна» та 81,6 % річних для картки «Універсальна Gold» (пункти 1.2-1.5 заяви).
Також в цей же день ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені умови користування кредитними продуктами (кредитними картками) «Універсальна», «Універсальна Gold», «Platinum», «World Black Edition», «Visa Signature», «World Elite», «Infinite» (а.с. 45-49). 
За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за договором № б/н від 27 серпня 2021 року станом на 01 жовтня 2025 року становить 61 952,48 грн, з яких: 50 084,46 грн - заборгованість за тілом кредиту та 11 868,02 грн - заборгованість за простроченими процентами. Із цього розрахунку також вбачається, що загальна сума витрачених ОСОБА_1 коштів становить 240 463,02 грн, сума внесених ним коштів - 214 952,32 грн, а різниця між фактично отриманою та поверненою сумою коштів становить 25 510,70 грн (а.с. 19-25).
Випискою за договором № б/н, сформованою АТ КБ «Приватбанк» 02 жовтня 2025 року за період з 01 вересня 2021 року до 01 жовтня 2025 року, підтверджується користування ОСОБА_1 кредитними коштами за картками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , здійснення операцій з оплати товарів і послуг, поповнення рахунку та списання процентів. З урахуванням балансу на початок періоду в сумі 3 152,29 грн, загальної суми надходжень - 770 971,35 грн і загальної суми витрат - 836 076,12 грн, баланс на кінець періоду становить -61 952,48 грн, що узгоджується із заявленим банком розміром заборгованості (а.с. 26-33).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, встановивши факт підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, отримання ОСОБА_1 кредитних коштів і користування ними, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача всієї заявленої банком заборгованості у розмірі 61 952,48 грн. 
Разом з тим апеляційний суд не погоджується з цим висновком, оскільки суд першої інстанції не перевірив, чи підтверджують надані банком докази не лише факт користування кредитними коштами, а й погодження сторонами саме тих умов кредитування, з яких банк виходив при нарахуванні процентів, списанні їх за рахунок кредитного ліміту та визначенні заявленого розміру заборгованості.
Колегія суддів враховує, що зі змісту заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вбачається наведення умов кредитування щодо двох типів карток - «Універсальна» та «Універсальна Gold», для яких передбачено різні розміри кредитного ліміту та різні процентні ставки. 
Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів фактичної видачі відповідачу саме картки «Універсальна Gold», строку її видачі, встановлення йому індивідуального кредитного ліміту саме у розмірі 75 000 грн, а також тексту Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, чинній на момент підписання заяви, з якими відповідач був ознайомлений та до яких приєднався. 
Саме лише посилання в заяві на розміщення таких умов на сайті не дає можливості перевірити зміст погоджених сторонами прав та обов`язків, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту також не підтверджує погодження сторонами конкретних умов кредитного договору, оскільки за своєю правовою природою є способом виконання кредитодавцем переддоговірного інформаційного обов`язку, а не документом, у якому фіксуються воля сторін договору та його зміст. 
Посилання банку на належність підпису відповідача на планшеті не має самостійного вирішального значення для висновку про доведеність заявленої суми боргу, оскільки спірним у цій частині є не лише спосіб підписання заяви, а й те, чи підтверджує її зміст погодження сторонами конкретного виду картки, строку її дії, розміру кредитного ліміту, процентної ставки та порядку списання процентів за рахунок кредитного ліміту. 
Сам по собі факт користування відповідачем кредитними коштами підтверджує обов`язок повернути фактично отримані та неповернуті кошти, однак не є достатнім доказом погодження договірних процентів, порядку їх списання за рахунок кредитного ліміту та включення до тіла кредиту.
Відповідач не заперечує факту отримання та використання кредитних коштів, а з наданого банком розрахунку вбачається, що загальна сума витрачених ОСОБА_1 коштів становить 240 463,02 грн, тоді як сума внесених ним коштів - 214 952,32 грн, у зв`язку з чим доведеною є заборгованість у розмірі 25 510,70 грн як різниця між фактично отриманими та поверненими коштами. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому, відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 грудня 2025 року суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 25 510,70 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1, п. 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позову АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, а ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції - 3 633,60 грн.
З огляду на часткове задоволення позову та повне задоволення апеляційної скарги судові витрати зі сплати судового збору підлягають перерозподілу: з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 997,49 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, а з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 - 3 633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги
Виходячи з приписів ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Колегія суддів вважає за доцільне застосувати приписи ч.10 ст.141 ЦПК України та стягнути з позивача на користь відповідача різницю судового збору у розмірі 2636,11 грн.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції відповідач надав: договір про надання професійної правничої допомоги № б/н/25 від 16 жовтня 2025 року з додатком № 1 до нього, акт виконаних робіт від 22 жовтня 2025 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 26 червня 2018 року та ордер (а.с. 68-69, 73-75, 79).
Так, із акту вбачається, що надання послуги з підготовки та подання відзиву (п.3), фактично поглинає послугу з усної консультації (п.1) та вивчення та аналізу позову з додатками (п.2). 
Разом, з цим, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 та частиною третьої статті 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом Калініним С.К. робіт (подання відзиву), заперечення позивача щодо завищеного розміру витрат на оплату правничої допомоги, часткове задоволення позову, надання послуги з підготовки та подання відзиву (п.3), яке фактично поглинає надання послуги з усної консультації (п.1) та вивчення, аналізу позову з додатками (п.2), апеляційний суд приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст.141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 грудня 2025 року скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ: 14360570) заборгованість у розмірі 25 510,70 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2636,11 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3500 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий: Судді: