ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/10251/24  Номер провадження 22-ц/814/1209/26	Головуючий у 1-й інстанції Цімбота Л. Г.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Базик Олексій Павлович, на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 серпня 2023 року ним особисто передано відповідачу кошти у загальному розмірі 433832,00 грн в якості оплати за підключення електроенергії до обслуговуючого кооперативу, разом з оформленням дозвільної документації, а саме: договір з обслуговуючим кооперативом, проектною документацією, актів щодо встановлення опломбування лічильників. 
Обслуговуючий кооператив не надав дозволу для підключення електропостачання до електромереж, а саме до обслуговуючого кооперативу «Енергетик-1» ділянок позивача, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (потужність 36 кВт) розписка на суму 100800,00 грн; АДРЕСА_2 (потужність 100 кВт) розписка на суму 275000,00 грн; АДРЕСА_3 (потужність 18 кВт) розписка на суму 46800,00 грн; АДРЕСА_4 (потужність 12 кВт) розписка на суму 11232,00 грн, за послуги підключення до електромереж відповідач отримала в якості оплати вказані суми коштів на загальну суму 433832,00 грн, про що власноруч написала розписки. 
Відповідач не виконала домовленості, а саме не надала документального підтвердження щодо оформлення дозвільної документації підключення електроенергії та не повернула позивачу отримані кошти.
У зв`язку з вище вказаним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 433832,00 грн та понесені судові витрати в сумі 4338,32 грн зі сплати судового збору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 433832,00 грн як кошти, отримані за відсутності правових підстав. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4338,32 грн.
Судове рішення мотивоване тим, що підстава отримання коштів відсутня, а відтак ОСОБА_1 відповідно до положень статті 1212 ЦК України має повернути грошові кошти отримані від ОСОБА_2 в загальній сумі 433832,00 грн. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2025 року не погодилася відповідач, в інтересах якої діє представник – адвокат Базик О.П., та оскаржила його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, прохала суд скасувати оскаржуване рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити повністю; судові витрати покласти на позивача.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначила, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та її представника, та не повідомив їх про час судового засідання, при цьому, за змістом статті 240 ЦПК України, зобов`язаний повідомити сторони про дату та час судового засідання після проголошення перерви.
Незважаючи на той факт, що позивачем не було подано заяви про зміну предмету чи підстави позову, головуючою суддею було самостійно змінено підстави позову. 
Вважає, що судом не враховано той факт, що основні докази, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги - це розписки, які датовані 01 серпня 2023 року, не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки в матеріалах справи міститься довідка Державної прикордонної служби України від 13 січня 2025 року, згідно якої ОСОБА_1 в`їхала на територію України 06 серпня 2023 року та виїхала з території України 02 вересня 2023 року. Тобто станом на 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 не перебувала в Україні, а, отже, не могла отримувати ніякі кошти від позивача, а також писати йому розписки про отримання коштів.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказує, що доводи апелянта є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
Позивач зауважує, що доводи відповідача щодо її непричетності до підключення електромереж спростовуються матеріалами справи, оскільки до місцевого суду було подано копії банківських квитанцій, з яких вбачається перерахування коштів іншими співмешканцями СТ «Нивки» на рахунок ФОП ОСОБА_1 із призначенням платежу «оплата за 3-х фазне електроживлення…; сплата за підключення по АДРЕСА_5 , …до електроживлення ОК «Енергетик-1» та оформлення прямого дог-у з ПАТ «Київенерго».
Вказано, що зі змісту первісної позовної заяви чітко вбачається викладення фактичних обставин, які залишилися незмінними з поданням уточненої позовної заяви, а саме підставою позовних вимог було передання відповідачу грошових коштів «в якості оплати за підключення електроенергії до обслуговуючого кооперативу», натомість в процесі розгляду справи, до закриття підготовчого засідання, позивачем подано уточнену позовну заяву зі зміною правового обґрунтування вимог, а саме здійснено посилання на статтю 1212 ЦК України.
Відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу з приводу того факту, що розписки складені не нею і підпис на них їй не належить.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Представник ОСОБА_1 – адвокат Базик О.П., взявши участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та прохав її задовольнити з наведених у ній підстав.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Абібулаєва Т.Г., взявши участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційних вимог відповідача, наголошуючи на законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписок, які датовані 01 серпня 2023 року,  ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти: 
в сумі 100800,00 грн в якості (підключення) оплати за підключення ділянки Садова-16, 31 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 36 кВт; 
в сумі 275000,00 грн в якості оплати за підключення ділянки Садова-2, 72 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 100 кВт; 
в сумі 46800,00 грн в якості оплати за підключення ділянки Садова-4, 41 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 18 кВт; 
в сумі 11232,00 грн в якості оплати за підключення ділянки Садова-4, 73 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 12 кВт (т.1 а.с. 241-244).
Згідно довідки Державної прикордонної служби України від 26 грудня 2024 року №756/10251/24, відповідач в`їхала на територію Україну 06 серпня 2023 року та виїхала з території України 02 вересня 2023 року (т.1 а.с. 101, 111).
Позиція апеляційного суду
Щодо повідомлення про час, дату та місце розгляду справи
В апеляційній скарзі вказано, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та її представника, не повідомив їх про час судового засідання після проголошеної перерви, при цьому, за змістом статті 240 ЦПК України, зобов`язаний був повідомити сторони справи про дату та час судового засідання після проголошення перерви.
Відповідно до частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частина шоста статті 128 ЦПК України).
Згідно пунктів 2, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Частиною п`ятою статті 130 ЦПК України передбачено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що судова повістка про виклик до суду на 14:00 год 29 вересня 2025 року направлялася місцевим судом засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , однак повернулася неврученою із зазначенням підстави «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.1 а.с. 235-236), а також судова повістка була направлена в електронному вигляді представнику останньої – адвокату Базику О.П., яка була доставлена до електронного кабінету представника 22 липня 2025 року (т.1 а.с. 231).
З огляду на вище вказане, відповідач та її представник були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, за результатами якого було ухвалено оскаржуване судове рішення.
Крім того, 29 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» (документ сформовано в системі 29 вересня 2025 року) до суду першої інстанції надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 – адвоката Базика О.П. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Частиною другою статті 212 ЦПК України передбачено, що учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
З протоколу судового засідання місцевого суду, що датовано 29 вересня 2025 року, вбачається, що представник відповідача – адвокат Базик О.П. був авторизований у системі ВКЗ та брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції.
Крім того, з вище вказаного протоколу судового засідання вбачається, що судове засідання неодноразово переривалося у зв`язку з технічними проблемами, що виникли у зв`язку з нестабільним з`єднанням з медіа-сервером.
Після усунення технічних несправносте, суд першої інстанції неодноразово намагався з`єднатися із представником відповідача, однак останній не вийшов на відеоконферензв`язок, повідомивши суд про неможливість відповісти на запрошення у зв`язку з перебуванням в іншому судовому засіданні.
Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції (частина п`ята статті 212 ЦПК України).
Адвокат відповідача зазначає, що ані його, ані його клієнта не було повідомлено місцевим судом належним чином про місце, дату і час продовження судового засідання у порядку статті 240 ЦПК України.
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, з огляду на матеріали справи, не оголошував перерву в судовому засіданні у порядку, передбаченому статтею 240 ЦПК України, а наявні технічні переривання фіксування судового засідання були зумовлені технічними несправностями, після усунення яких було продовжено розгляд справи.
Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, та попри визнання ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2025 року її явку обов`язковою, до суду першої інстанції на розгляд справи не з`явилася.
Відтак, колегія суддів не погоджується із доводом відповідача та її представника щодо їх неналежного повідомлення про час, дату та місце розгляду справи місцевим судом, а також здійснення судом розгляду справи за їх відсутності.
Щодо спірних грошових коштів
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право особи на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, позивач прохав суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 433832,00 грн.
Позивачем зауважено, що на підставі розписок, які датовані 01 серпня 2023 року та оригінали яких містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти: в сумі 100800,00 грн в якості (підключення) оплати за підключення ділянки Садова-16, 31 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 36 кВт; в сумі 275000,00 грн в якості оплати за підключення ділянки Садова-2, 72 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 100 кВт; в сумі 46800,00 грн в якості оплати за підключення ділянки Садова-4, 41 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 18 кВт; в сумі 11232,00 грн в якості оплати за підключення ділянки Садова-4, 73 до ОК «Енергетик-1» з потужністю 12 кВт.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
З аналізу поданих до суду розписок вбачається, що позивач передав відповідачу спірні грошові кошти з метою отримання в подальшому послуг щодо підключення електроенергії до належних йому на праві власності земельних ділянок.
Оскільки відповідачем не було надано послуги щодо підключення електроенергії до ділянок, як було обумовлено сторонами справи у вказаних вище розписках, то у жовтні 2023 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу з проханням надати підтверджуючі документи щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань щодо підключення електроенергії або повернути отримані кошти в рахунок оплати за підключення до ОК «Енергетик-1».
Матеріали справи не місять відомостей про виконання відповідачем вище вказаної вимоги позивача, натомість під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечувала факт виникнення будь-яких договірних зобов`язань з позивачем, а також будь-яку її причетність до ОК «Енергетик-1», що свідчить про правильність застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Що ж стосується твердження відповідача, що розписки, які датовані 01 серпня 2023 року, не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки в матеріалах справи міститься довідка Державної прикордонної служби України від 13 січня 2025 року, згідно якої ОСОБА_1 в`їхала на територію України 06 серпня 2023 року та виїхала з території України 02 вересня 2023 року, тобто станом на 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 не перебувала в Україні, а, отже, не могла отримувати ніякі кошти від позивача, а також писати йому розписки про отримання коштів, то колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивач до місцевого суду надав оригінали розписок, які датовані 01 серпня 2023 року, та які написані від імені ОСОБА_1 , а також копії банківських квитанцій, з яких вбачається перерахування коштів іншими співмешканцями СТ «Нивки» на рахунок ФОП ОСОБА_1 із зазначенням призначення платежу «оплата за 3-х фазне електроживлення…; сплата за підключення по АДРЕСА_5 , …до електроживлення ОК «Енергетик-1» та оформлення прямого дог-у з ПАТ «Київенерго».
Окремо слід наголосити, що у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 185/4806/18 зазначено, що «наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу».
У зв`язку із запереченням факту підписання відповідачем вказаних вище розписок, позивач неодноразово звертався до місцевого суду із клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи (т.1 а.с. 54-55, 145-146), у задоволенні яких місцевим судом було відмовлено (т.1 а.с. 116, 156).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача заперечував проти проведення почеркознавчої експертизи, мотивуючи це тим, що ОСОБА_1 на час укладення розписок, що в них зазначений (01 серпня 2023 року), перебувала за кордоном, що підтверджується відомостями державної прикордонної служби.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 448/852/21 вказано, що «судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не прийнято до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що вона не могла підписувати зазначені договір позики та розписку 02 вересня 2021 року, оскільки у цей період перебувала поза межами України, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна інформація Державної прикордонної служби України від 27 вересня 2021 року, у зв`язку з тим, що ці доводи не спростовують сам факт укладення між сторонами договору позики та факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1, та не спростовують обов`язок ОСОБА_2 щодо повернення цих коштів. Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг (див. постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14)».
Згідно частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Так, заперечуючи факт написання розписок, які датовані 01 серпня 2023 року, а також факт отримання спірних грошових коштів, відповідач ані перед судом першої інстанції, ані перед судом апеляційної інстанції не клопотала про проведення почеркознавчої експертизи на підтвердження вище вказаного, натомість під час подання аналогічного змісту клопотань позивачем заперечувала проти проведення вказаної вище експертизи.
Оцінюючи в сукупності надані сторонами справи докази, беручи до уваги їх процесуальну поведінку, а також принципи цивільного процесуального судочинства, зокрема змагальності сторін , диспозитивності, стандарт більшої переконливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного по суті висновку щодо задоволення позовних вимог.
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Аналізуючи доводи апеляційної скарги, слід зауважити, що представник відповідача неодноразово звертався до місцевого суду із клопотанням про відкладення розгляду справи (т.1 а.с. 184, 192, 219), які під час розгляду справи судом першої інстанції бралися до уваги (т.1 а.с. 187, 197). Разом з тим, визнаючи під час судового засідання, яке відбулося 22 липня 2025 року, дії представника відповідача «зловживанням процесуальними правами» у зв`язку із неодноразовим поданням останнім клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції будь-яких заходів процесуального примусу не застосовував.
Також варто зазначити, що згідно пункту 2 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі , зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Крім того, колегія суддів вважає за потрібне вкотре наголосити, що Дрога А.А. попри визнання ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2025 року її явку обов`язковою, до суду першої інстанції на розгляд справи не з`явилася.
Твердження представника відповідача щодо порушення судом першої інстанції строку проведення підготовчого провадження не береться судом до уваги, оскільки строки проведення підготовчого провадження, які передбачені частиною третьою статті 189 ЦПК України місцевим судом були дотримані (відкриття провадження - ухвала Лохвицького районного суду Полтавської області від 08 листопада 2024 року, продовження строку підготовчого провадження – протокольна ухвала Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 січня 2025 року, закриття підготовчого провадження – ухвала Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2025 року).
Крім того, порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, передбачені частиною третьою статті 376 ЦПК України.
Аналізуючи зміст заяви про уточнення позовних вимог, колегія суддів зазначає, що вони стосуються виключно правового обґрунтування спірних правовідносин, натомість предмет, підстави та позовні вимоги залишилися незмінними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зазначено, що «у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia».
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо судових витрат в частині судового збору
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Базик Олексій Павлович– залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2026 року.

Головуючий         В.П. Пікуль 

Судді          Т.В. Одринська

О.О. Панченко