Справа №464/6860/25 Головуючий у 1 інстанції:Теслюк Д.Ю. 
Провадження №22-ц/811/717/26 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Теслюка Д.Ю. від 26 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 26 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу – визнано неподаною та повернуто позивачу.
Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 26 січня 2026 року скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі №464/6860/25, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зазначає, що суд першої інстанції у рішенні вказав на відсутність у сторін спільних дітей та інших підстав для визначення підсудності за зареєстрованим місцем проживання позивача. Однак, відповідно до ч.9 ст.28 ЦПК України позови до відповідача, місце проживання або перебування якого невідоме, можуть пред`являтися за останнім відомим місцем його проживання, місцезнаходженням майна або місцем роботи. У позовній заяві таким останнім місцем проживання відповідачки зазначено: АДРЕСА_1 . На виконання вимог ухвали суду власником зазначеного житла подано письмові пояснення, з яких вбачається, що позивач та відповідачка проживали у вказаній квартирі з 2019 по 2020 рік. Водночас суд першої інстанції ці обставини не врахував та дійшов висновку про невиконання вимог ухвали щодо встановлення останнього відомого місця проживання відповідачки, у зв`язку з чим 26.01.2026 постановив ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. Позивач є діючим військовослужбовцем Національної гвардії України та виконує завдання із захисту держави на передовій, що пов`язано з ризиком для його життя. Також, зазначає, що наявність шлюбу з громадянкою Республіки Білорусь в умовах збройної агресії може ускладнити вирішення майнових питань позивача, у тому числі у разі його загибелі. Вважає, що оскаржувана ухвала обмежує право на доступ до правосуддя та справедливий суд.
Відповідно до ст.368, ч.2 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, письмових пояснень, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 185, 260 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір» та визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, – виходив з того, що ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 03.10.2025 позов залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в такій. Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 08.10.2025 цивільну справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Львова. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 12.11.2025 цивільну справу передано за підсудністю на розгляд Сихівському районному суду м.Львова. Ухвалою судді від 01.01.2026 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. На адресу суду 22.01.2026 від представника позивача – адвоката Островського Ю.М. надійшла заява про усунення недоліків. Разом з тим, недоліки, зазначені в ухвалі судді від 01.01.2026, не усунуті, оскільки представником позивача не надано відомостей про останнє відоме місце проживання відповідачки ОСОБА_3 . Враховуючи наведене, суд вважав, що позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу слід вважати неподаною та повернути позивачу.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими, – не доведені, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.
У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в якому просив:
- розірвати шлюб між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянкою Республіки Білорусь, який зареєстровано 04.06.2019 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис №1248.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 червня 2019 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 , громадянкою Республіки Білорусь, було зареєстровано шлюб у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану, про що складено актовий запис №1248. Спільних дітей сторони не мають. З 2020 року шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, однією сім`єю сторони не проживають. Місце проживання відповідачки позивачу не відоме, у тому числі невідомо, чи перебуває вона на території України. Подальше збереження шлюбу та спільне проживання є неможливими. Крім того, позивач зазначає, що відповідачка є громадянкою Республіки Білорусь, яка з 24 лютого 2022 року фактично виступає співучасницею військової агресії проти України, що підтверджується відповідними міжнародними актами, зокрема резолюціями Генеральної Асамблеї ООН. Позивач є діючим військовослужбовцем, у зв`язку з чим звернення до суду за місцем проживання відповідачки становить загрозу його життю та безпеці.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є громадянином України, а відповідачка ОСОБА_3 є громадянкою Республіки Білорусь, що підтверджується долученою до позовної заяви копією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.5-9).
Згідно зі свідоцтва про шлюб, шлюб між сторонами зареєстровано 04.06.2019 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис №1248 (а.с.3).
Спільних дітей у подружжя немає, що вбачається зі змісту позовної заяви.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Оскільки позивач є громадянином України, а відповідачка громадянкою іншої країни, то правовідносини між сторонами обтяжені ознакою «іноземний елемент», а тому вирішення спору між ними щодо розірвання шлюбу та наслідків розірвання шлюбу в судових-органах України необхідно здійснювати відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право», з врахуванням вимог ЦПК України та інших законів України.
Визначення поняття «іноземний елемент» наведено у п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент – ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (ч.1 ст.75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», в якій містяться підстави для визначення підсудності справ судам України, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, зокрема, якщо на території України відповідач має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме майно чи нерухоме майно, на яке можна покласти стягнення, або знаходиться філія або представництво юридичної особи – відповідача.
Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.
Згідно із ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності – правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого – правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача – за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них. У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами.
Згідно із ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.2 ст.28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року).
ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Rada Cavanilles v. Spain», § 49, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1998 року).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 01 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Як підставу для залишення позовної заяви без руху суд зазначив відсутність доказів того, що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання чи перебування відповідачки є адреса: АДРЕСА_1 , що, на думку суду, унеможливлює належне повідомлення відповідачки про час та місце розгляду справи.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 22.01.2026 ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідно до витягу з ДРРП на нерухоме майно та свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками були його батько ОСОБА_5 (помер) та мати ОСОБА_6 , яка з 2010 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Сам фактично проживає з сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 . У січні 2019 року за усною домовленістю надав у тимчасове безоплатне користування зазначену квартиру товаришу ОСОБА_2 , який зобов`язався утримувати житло в належному стані та сплачувати комунальні послуги, у зв`язку з чим письмовий договір оренди не укладався. Разом із ним проживала його дівчина ОСОБА_7 (громадянка Білорусі), з якою у червні 2019 року він уклав шлюб. У 2020 році, зі слів ОСОБА_2 , дізнався, що шлюб було розірвано, після чого він продовжив проживати у квартирі один. У 2022 році після початку повномасштабного вторгнення РФ був мобілізований добровольцем до Збройних Сил України, де проходить службу станом на теперішній час.
Згідно з ч.9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Відповідно до ч.10 ст.28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Як вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1840109 від 01.10.2025, що міститься у матеріалах справи, особу відповідачки ОСОБА_3 не знайдено. А відтак відомості про реєстрацію місця проживання відповідачки в Україні відсутні, що свідчить про відсутність у неї зареєстрованого місця проживання на території України (а.с.18).
Таким чином, представник позивача повідомив суд про останнє відоме місце проживання відповідачки, а саме: АДРЕСА_1 та долучив відповідні докази на підтвердження цих обставин.
Натомість суд першої інстанції зазначені відомості не врахував та не проаналізував у оскаржуваній ухвалі та дійшов висновку про неусунення недоліків позовної заяви, вказуючи на відсутність відомостей про останнє відоме місце проживання відповідачки. 
Відповідно, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції мав врахувати останнє фактичне місце проживання відповідачки, де відповідно знаходилось її майно. Тобто врахувати саме останнє фактичне місце проживання (за відсутності встановленого законом зареєстрованого місця проживання та відомостей про майно в Україні), що, у свою чергу, відповідає положенням ч.9, 10 ст.28 ЦПК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернув особі, яка її подала.
Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для повернення позовної заяви з підстав невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, а тому оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена без дотримання вимог закону та всупереч обставинам, що мають значення слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, що повинен бути здійснений з чітким дотриманням, зокрема, і згаданих вище вимог процесуального закону.
Відповідно до вказаного слід задовольнити апеляційну скаргу, визнавши її доводи обґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 26 січня 2026 року – скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року. 

Судді:          Я.А. Левик

Н.П. Крайник 

М.М. Шандра