Номер провадження: 22-ц/813/2552/26 
Справа № 507/835/25
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
18.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О. Ю., Назарова М.В.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік»,
на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2025 року,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» до ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної шкоди,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної шкоди, в обґрунтування якого зазначило, що одним із видів господарської діяльності товариства є перевезення вантажів вантажним автомобільним транспортом, а для його здійснення товариство використовує найману працю. 20.10.2022 наказом №91-к на посаду водія прийнято на роботу ОСОБА_1 з 21.10.2022, а 21.10.2022 між ним та ТОВ «Старлайт Лоджистік» укладено договір про повну матеріальну відповідальність, акт приймання-передачі автомобіля та майна, відповідно до якого підприємство передало, а працівник прийняв автомобіль DAF, модель XF 95.380, VIN: НОМЕР_1 , 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; причеп MONTRACON, модель SMR, VIN: НОМЕР_3 , 1990 р.в., д.н.з. НОМЕР_4 , та інше майно. 01.08.2023 року ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Старлайт Лоджистік» укладено договір №01/08/2023-1 про організацію перевезень автомобільним транспортом. Сторони оформили заявку про виконання транспортних послуг до договору перевезення №01/08/2023-1, згідно якої визначили: маршрут - завод Дельта Вілмар України, вул. Індустріальна, 6, Южне, Одеська область, Нові Біляри до Румунії, порт Костанца, термінал DP World, вантаж - «Олія соняшникова у флекситаку», контейнер - MRKU7941265, автомобіль DAF, реєстраційні номери НОМЕР_2 / НОМЕР_5 , водій ОСОБА_1 .
18.08.2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю вищевказаного автомобіля, внаслідок якої було втрачено вантаж. Постановою Саратського районного суду Одеської області по справі №513/1211/23 від 23.10.2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у настанні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КупАП. 
28.06.2024 від ФОП ОСОБА_2 на адресу ТОВ «Старлайт Лоджистік» надійшла претензія, в якій зазначено, що 03.08.2023 року відвантажено 23 920 кг товару загальною вартістю 755 496,31 грн разом з ПДВ. Страхова компанія покрила збиток вантажу, різниця вартості товару, що підлягала відшкодуванню склала 159 358 грн, що еквівалентно 4 360 дол. США, вартість пошкодженого контейнера MRKU794126 склала 71 054 грн, що еквівалентно 1 944 дол. США, загальна сума збитків склала 6 304 дол. США. ТОВ «Старлайт Лоджистік» перерахувало на розрахункові рахунок ФОП ОСОБА_2 суму збитків у розмірі 230 412,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №1770 від 01.07.2024 року, виконавши свій обов`язок щодо відшкодування завданої їхнім працівником шкоди під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків перед своїм контрагентом. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» просило стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 230 412,00 грн, що були сплачені ТОВ «Старлайт Лоджистік» в якості відшкодування збитків за претензією №1 від 28.06.2024, а також судові витрати, понесені під час розгляду справи. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Любашівський районний суд Одеської області рішенням від 23.10.2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» завдану матеріальну шкоду у розмірі 7 800,00 грн, у задоволенні решти позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що договір про повну матеріальну відповідальність від 21.10.2022 року не є підставою для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, адже такий договір може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія. Дана посада не входить до Переліку №447/24, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а тому відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача. Разом з тим, відповідач відповідно до ст. 132 КЗпП України за заподіяну ним позивачу шкоду повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку, а тому повинен відшкодувати шкоду у розмірі 7 800,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» просить скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23.10.2025 року по справі №507/835/25, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що станом на момент виникнення спірних правовідносин положення Переліку №447/24, на які посилається суд, не застосовуються на території України, водночас нового переліку Кабінетом Міністрів України не затверджено. Згідно п. 1 ст. 135-1 КЗпП України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва був додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14.09.1981 року №259/16-59). Разом з тим, відповідно до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» майже усі нормативно-правові акти Союзу РСР та Української РСР (Української СРР) або втратили чинність, або перестали застосовуватись на території України, або були змінені відповідно до теперішніх реалій. Перелік посад та робіт на даний час та на момент укладення договору між позивачем та відповідачем не затверджений Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищезазначеного, підприємствам необхідно керуватись приписами ст. 135-1 КЗпП України до моменту затвердження Кабінетом Міністрів України нового Переліку. У розумінні ст. 135-1 КЗпП України, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено з працівником, який займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із перевезенням переданих йому цінностей. Відповідач призначений на посаду водія, який з урахуванням виду діяльності позивача є кваліфікованим робітником, що безпосередньо пов`язаний із перевезенням вантажу, тобто переданих йому цінностей. В обов`язки водія входить не тільки безпосереднє керування транспортним засобом, а й забезпечення цілісності вантажу. Відтак, відповідач належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У зв`язку із наявністю укладеного договору про повну матеріальну відповідальність з відповідачем у порядку ст. 135-1 КЗпП України, за незабезпечення цілості вантажу - «олія соняшникова у флекситаку», відповідач у порядку п. 1 ст. 134 КЗпП несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, що була завдана ним внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.12.2025 року відкрито апеляційне провадження та ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали та апеляційної скарги, який за формою і змістом має відповідати ст. 360 ЦПК України. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» копію ухвали про відкриття провадження від 19.12.2025 року отримало 27.12.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 
ОСОБА_1 апеляційну скаргу з додатками та копію ухвали про відкриття провадження від 19.12.2025 року отримав у відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» судову повістку-повідомлення отримало 20.03.2026 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» - адвокат Швець К .О. подала до суду заяву про проведення судового засідання без участі представника скаржника, вимоги апеляційної скарги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що договір про повну матеріальну відповідальність від 21.10.2022 року не є підставою для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, адже такий договір може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія. Дана посада не входить до Переліку №447/24, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а тому відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача. Разом з тим, відповідач відповідно до ст. 132 КЗпП України за заподіяну ним позивачу шкоду повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку, а тому повинен відшкодувати шкоду у розмірі 7 800,00 грн.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Одним із видів економічної діяльності позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» є надання послуг з перевезення вантажним автомобільним транспортом, про що зазначено у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
Згідно наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» №91-К від 20.10.2022 року «Про прийняття на роботу», ОСОБА_1 прийнято на посаду водія з 21.10.2022 року на підставі заяви від 20.10.2022 з окладом згідно штатного розкладу.
21.10.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» та ОСОБА_1 , який обіймає посаду водія, укладено договір про повну матеріальну відповідальність, у відповідності до п. 1 якого працівник, що займає посаду водія, приймає на себе повну матеріальну відповідальну за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей, у зв`язку з чим, в тому числі, зобов`язується, дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або інших цілей матеріальних цінностей та грошових коштів підприємства і вживати заходів для запобігання збитків.
Згідно акту приймання-передачі автомобіля та майна від 21.10.2022, Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» передало, а ОСОБА_1 прийняв автомобіль DAF, модель XF 95.380, VIN: НОМЕР_1 , 1999 р.в. д.н.з. НОМЕР_2 ; причеп MONTRACON, модель SMR, VIN: НОМЕР_3 , 1990 р.в., д.н.з. НОМЕР_4 та інше майно: набір інструментів, монтировку, м`ясорубку для коліс, жилет, знак аварійної зупинки, вогнегасник, шланг. Акт містить застереження, що працівник несе повну матеріальну відповідальність за прийнятий ним автомобіль та майно. 
Отже, за договором про повну матеріальну відповідальність від 21.10.2022 року ОСОБА_1 взяв на себе повну матеріальну відповідальну за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей. Вказані матеріальні цінності зазначених в акті приймання-передачі автомобіля та майна від 21.10.2022року.
В матеріалах справи відсутня посадова інструкція водія Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік».
01.08.2023 року між ФОП ОСОБА_2 (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» (виконавцем) було укладено договір №01/08/2023-1 про організацію перевезень автомобільним транспортом, відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язався організувати перевезення вантажів замовника вантажним автомобільним транспортом на умовах, погоджених сторонами. 
Матеріали справи містять заявку про виконання транспортних послуг до договору перевезення № 01/08/2023-1, згідно якої сторони узгодили: маршрут - завод Дельта Вілмар України, вул. Індустріальна, 6, Южне, Одеська область, Нові Біляри до Румунії, порт Костанца, термінал DP World, вантаж - «Олія соняшникова у флекситаку», контейнер - MRKU7941265, автомобіль DAF, реєстраційні номери НОМЕР_2 / НОМЕР_5 , водій ОСОБА_1 .
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачем не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не були надані до суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що посада водія, яку обіймав ОСОБА_1 належить до категорії працівників з якими згідно ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, під час здійснення водієм ОСОБА_1 перевезення 18.08.2023 року вантажу «Олія соняшникова у флекситаку», доказів передання вказаного вантажу водієві матеріали справи не містять, суд же згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
18.08.2023 року за участю автомобіля DAF, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода.
Постановою Саратського районного суду Одеської області від 23.10.2023 року по справі №513/1211/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850,00 грн.
Згідно вказаної постанови 18.08.2023 року о 10:30 годині ОСОБА_1 на а/д Одеса-Рені М-15 104 км +700 М, керуючи автомобілем DAF, д.н.з. НОМЕР_2 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, не впорався із керуванням та скоїв з`їзд на узбіччя зустрічної полоси для руху автомобілів, після чого з`їхав у кювет. При дорожньо-транспортній пригоді автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Відповідно до висновку експерта №23-4478 дослідження технічного стану автомобіля DAF XF95/380 з напівпричепом Montracon, складеного 20.09.2023, на момент дорожньо-транспортної пригоди робоча гальмова система автопоїзда DAF XF95/380 з напівпричепом Montracon дозволяла водієві знижувати швидкість автопоїзда, не мала несправностей, які б приводили до раптової для водія відмови системи, або до раптового відведення автопоїзда убік при русі й гальмуванні. Рульове керування автомобіля DAF XF95/380, його ходова частина дозволяли водієві керувати автопоїздом, не мали несправностей, які б приводили до раптового для водія відведення автопоїзда убік, або до раптової втрати керованості транспортним засобом.
Згідно наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» №22-К від 14.06.2024 року «Про звільнення», ОСОБА_1 звільнено з посади водія згідно п. 4 ст. 40 КЗпПУ з 14.06.2024 року.
На виконання претензії ФОП ОСОБА_2 №1 від 28.06.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» здійснило перерахування грошових коштів у розмірі 230 412,00 грн, які є збитками, понесеними в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується платіжною інструкцією №1770 від 01.07.2024 року.
Звертаючись до суду із позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» посилалось на приписи статті 134 Кодексу законів про працю України, якими врегульовано випадки повної матеріальної відповідальності працівника. 
Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Згідно зі статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.
У статті 131 КЗпП України зазначено, що роботодавець зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. 
Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. 
Статтею 134 КЗпП України визначено випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, серед яких: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (пункт 1); майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (пункт 2); відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків (пункт 6). 
Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи. 
Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України (ст. 138 КЗпП України).
Як роз`яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Тобто, при розгляді справ про матеріальну відповідальність за письмовим договором про повну матеріальну відповідальність суд зобов`язаний перевірити, чи належить працівник до категорії осіб, з якими відповідно до статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов працівник несе лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо законом не передбачено інше. 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17.
У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року №146/06/186-88 зазначено, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно з посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Тому один формальний момент (наявність посади або роботи в Переліку №447/24) не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.
Верховний Суд у постанові від 29.01.2018 по справі №743/1641/15-ц сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.
З огляду на встановлені у цій справі обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а тому договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» та ОСОБА_1 від 21.10.2022 року не має юридичної сили та не може бути підставою для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності.
Інших обставин, які б з урахуванням положень ст. 134, 135-1 КЗпП України давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану ТОВ «Старлайт Лоджистік» шкоду при розгляді справи не встановлено. За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, а відтак згідно зі статтею 132 КЗпП України його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком, який суд першої інстанції і стягнув на користь позивача, вірно обрахувавши його розмір у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Так, станом на теперішній час відсутній затверджений перелік посад і робіт, з якими підприємство, установа чи організація може укласти договір про повну (індивідуальну) матеріальну відповідальність. Роботодавцю слід визначати таку категорію працівників з урахуванням тих умов, що встановлені статтею 135-1 КЗпП України, а саме: 1) у разі зайняття працівником посади або виконання роботи, безпосередньо пов`язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей; 2) виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і використання обладнання та засобів роботодавця, наданими йому для виконання роботи.
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 , який перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» на підставі наказу №91-К від 20.10.2022 року «Про прийняття на роботу» на посаді водія з 21.10.2022 року, та під час виконання своїх трудових обов`язків скоїв дорожньо-транспортну пригоду, чим завдав матеріальної шкоди роботодавцю, прийшов до вірного висновку, що посада водія не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Сторона позивача не довела можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, а тому ОСОБА_1 не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди. 

Щодо суті апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, доводи апеляційної скарги не дають колегії суддів підстав для його скасування, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт Лоджистік» залишити без задоволення.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області ві д 23 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова