ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5323/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту)
на рішення Господарського суду Одеської області від 09.03.2026, прийняте суддею Невінгловською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 16.03.2026,
у справі №916/5323/25
за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ"
про стягнення 176 755,55 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 р. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції у загальній сумі 176755,55 грн, з яких: 78439,26 грн – пеня та 98316,29 грн – штраф.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 в частині своєчасної поставки товару позивачеві.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 05.01.2026 відкрито провадження у справі №916/5323/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.03.2026 у справі №916/5323/25 (суддя Невінгловська Ю.М.) частково задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) пеню у розмірі 5000 грн, штраф у розмірі 5000 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2303,80 грн; у задоволенні решти позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту прострочення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" своїх зобов`язань за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, що зумовлює правомірність заявлення позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (штрафу та пені), при цьому при перевірці здійсненого Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) розрахунку пені у сумі 78439,26 грн місцевим господарським судом встановлена його помилковість внаслідок неправильного визначення початкового моменту прострочення та безпідставності проведення нарахування у день фактичного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим судом першої інстанції виконано власний розрахунок пені, відповідно до якого розмір останньої становить 69785,40 грн. Поряд з цим, Господарський суд Одеської області дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені (з 69785,40 грн до 5000 грн) та штрафу (з 98316,29 грн до 5000 грн).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.03.2026 у справі №916/5323/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 69785,40 грн і штрафу у розмірі 98316,29 грн.
Зокрема, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції необґрунтовано та надмірно зменшив розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій за відсутності поважних причин несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, що призвело до порушення балансу інтересів сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 29.04.2026 (вх.№1339/26/Д1 від 29.04.2026) Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту), а рішення Господарського суду Одеської області від 09.03.2026 у справі №916/5323/25 – залишити без змін, посилаючись на те, що місцевий господарський суд, враховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін та відсутності у матеріалах справи доказів завдання позивачеві збитків внаслідок незначного за тривалістю прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, враховуючи також ступінь виконання вказаних зобов`язань, обґрунтовано зменшив розмір пені та штрафу до розумного розміру.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2026 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3328 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2026 рік").
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (176755,55 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 14.04.2026 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
22.06.2021 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) ("Замовник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" ("Виконавець") укладено договір про надання послуг №93-В-РЕФ-21 (далі – договір №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021), відповідно до пункту 1.1 якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, Виконавець зобов`язується надати послуги з модернізації та дообладнання системи відеоспостереження з використанням обладнання та матеріалів Виконавця, а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити такі послуги та товар.
Згідно з пунктом 1.2 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 предмет закупівлі – Електромонтажні роботи за кодом СРV за ДК 021:2015: 4531000-3 (Модернізація та дообладнання системи відеоспостереження).
За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 загальна ціна за цим договором становить 2738000 без ПДВ, крім того сума ПДВ – 517772,62 грн, всього ціна договору – 3255772,62 грн з ПДВ. Ціна договору визначена з урахуванням вартості усіх додаткових витрат, витрат на сплату податків та інших обов`язкових платежів і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені Виконавцем.
В силу пунктів 4.1, 4.3-4.6 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 строк надання послуг за цим договором – до 26.12.2021 з дня підписання договору. Товар може поставлятися партіями на умовах, визначених даним договором. Виконавець постачає Замовнику товар протягом 30 календарних днів з дня наступного після отримання Виконавцем замовлення Замовника на поставку конкретної партії товару. Виконавець несе ризик пошкодження або знищення товару до моменту передачі його Замовнику. Замовлення Замовника на поставку товару надсилається Виконавцю електронною поштою. Датою поставки товару вважається дата одержання товару Замовником з оформленням прибуткових документів на складі Замовника. Товар вважається переданим Виконавцем і прийнятим Замовником за якістю (комплектністю) після підписання видаткової накладної на конкретну партію товару. На кожну партію товару Виконавець надає Замовнику оригінали наступних документів: рахунок-фактуру, 2 примірники видаткової накладної, а також копії документів, завірені печаткою Виконавця, які підтверджують якість обладнання, зазначеного у специфікації (наприклад: сертифікати якості та/або декларації про відповідність та/або паспорт обладнання тощо).
У пунктах 5.1, 5.3 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 узгоджено, що Виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечити поставку товару і надання послуг у строки, встановлені цим договором, а Замовник зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати кошти за поставлений товар і надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором.
У разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за цим договором Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення виконання зобов`язання понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (пункт 6.2.2 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021).
Відповідно до пункту 9.1 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2021.
Положеннями пункту 11.9 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 визначено, що будь-які повідомлення, які направляються факсом та/або електронною поштою Замовником та/або Виконавцем (вказані у розділі 13 цього договору), мають юридичну силу. Належним підтвердженням направлення документу та його отримання будь-якою стороною є звичайне технічне підтвердження відповідного обладнання Замовника чи Виконавця про відправлення документу, звіт факсимільного апарату, звіт серверу про відправлення електронного повідомлення тощо.
Згідно з пунктом 12.1 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 невід`ємною частиною цього договору є технічна специфікація (технічні вимоги) (додаток №1) та протокол узгодження договірної ціни (додаток №2).
У розділі 13 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 зазначена адреса електронної пошти Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" – hello@inlimited.ua.
Листом №933/21-01-05/Вих від 09.07.2021 Ренійська філія Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" на виконання пункту 4.4 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 просила відповідача почати поставку товару/обладнання і надати відомості про заплановані строки та об`єми поставок товару партіями і виконання робіт для можливості своєчасного планування витрат філії за вказаним договором, враховуючи, що витрати на фінансування з модернізації та дообладнання системи відеоспостереження згідно з затвердженим фінансовим планом філії визначені на третій квартал 2021 року. Крім того, у даному листі позивач просив надати відповідні роз`яснення та зазначити можливі строки виконання умов вказаного договору у разі неможливості поставки товару та виконання робіт до кінця третього кварталу 2021 року. 
Вищенаведений лист надіслано 12.07.2021 на адресу електронної пошти – o.gordovenko@gmail.com.
В подальшому у листі №941/21-01-05/Вих від 14.07.2021 Ренійська філія Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" просила Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" у відповідь на цей лист надати відомості про орієнтовні строки та об`єми поставки товару партіями і виконання робіт з метою своєчасного планування витрат філією за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 з огляду на те, що витрати на фінансування з модернізації та дообладнання системи відеоспостереження на третій квартал 2021 року визначені згідно з затвердженим фінансовим планом. Додатково, у разі неможливості поставки товару та виконання робіт до кінця третього кварталу 2021 року, Ренійська філія Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" просила відповідача надати пояснення та вказати орієнтовні строки виконання умов договору.
Зазначений лист направлено 14.07.2021 на адресу електронної пошти – o.gordovenko@gmail.com.
За результатами опрацювання вищенаведеного звернення Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" листом №16/07-21 від 16.07.2021 повідомило Ренійську філію Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" про те, що орієнтовними періодами поставки товару та надання послуг за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 є третій квартал 2021 року (на суму 2867000 грн) та четвертий квартал 2021 року (на суму 388772,62 грн).
На виконання договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 відповідач поставив позивачеві товар на загальну суму 2884622,50 грн, що підтверджується підписаними сторонами без зауважень видатковими накладними №38 від 16.08.2021 на суму 661956,64 грн, №39 від 16.08.2021 на суму 43978,22 грн, №43 від 18.08.2021 на суму 105158,70 грн, №42 від 19.08.2021 на суму 669010,54 грн та №47 від 29.09.2021 на суму 1404518,40 грн.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій у загальній сумі 176755,55 грн, з яких: 78439,26 грн – пеня та 98316,29 грн – штраф, що нараховані у зв`язку з несвоєчасним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" своїх зобов`язань щодо своєчасної поставки товару на виконання укладеного між сторонами договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту прострочення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" зобов`язань за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (штрафу та пені), при цьому при перевірці здійсненого Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) розрахунку пені у сумі 78439,26 грн Господарським судом Одеської області встановлена його помилковість внаслідок неправильного визначення початкового моменту прострочення та безпідставності проведення нарахування у день фактичного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим останнім виконано власний розрахунок пені, відповідно до якого розмір останньої становить 69785,40 грн. Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені (з 69785,40 грн до 5000 грн) та штрафу (з 98316,29 грн до 5000 грн).
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Положеннями частини другої статті 628 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 виступає договором про надання послуг, який містить в собі елементи договору купівлі-продажу (поставки), тобто становить змішаний договір, який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Укладаючи договір, сторони останнього мають право очікувати на те, що все, що обумовлено укладеним між ними правочином, буде виконано контрагентом зацікавленої сторони. Зазначене випливає з норми статті 629 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також відповідає загальноприйнятому принципу pacta sunt servanda.
Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
В силу узгоджених сторонами положень пункту 4.4 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 Виконавець постачає Замовнику товар протягом 30 календарних днів з дня наступного після отримання Виконавцем замовлення Замовника на поставку конкретної партії товару, яке надсилається Виконавцю електронною поштою.
Водночас умовами договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 не визначено форми та змісту відповідного замовлення, протягом 30 днів після отримання якого відповідач зобов`язаний здійснити поставку товару.
Як зазначалося вище, Ренійська філія Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" зверталася до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" з листами №933/21-01-05/Вих від 09.07.2021 та №941/21-01-05/Вих від 14.07.2021, в яких просила почати поставку товару/обладнання і надати відомості про заплановані строки та об`єми поставок товару партіями і виконання робіт. При цьому відповідачем було здійснено поставку товару на виконання договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вищенаведені листи позивача є замовленням у розумінні пункту 4.4 вищенаведеного договору, тим більше, що Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" відповідне замовлення було прийнято до виконання.
Вищенаведені листи були направлені на адресу електронної пошти – o.gordovenko@gmail.com. Разом з тим, докази на підтвердження того, що вказана адреса електронної пошти є одним із засобів зв`язку з Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" або його посадовими особами у матеріалах справи відсутні, натомість у розділі 13 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 адресою електронної пошти відповідача, яка мала використовуватися для комунікації з останнім з питань виконання даного договору, значиться інша адреса – hello@inlimited.ua.
Проте, з листа Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" №16/07-21 від 16.07.2021, яким відповідач повідомив Ренійську філію Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" про орієнтовні періоди поставки товару та надання послуг за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, вбачається, що цей лист був складений у відповідь на лист позивача №941/21-01-05/Вих від 14.07.2021, надісланий на електронну адресу o.gordovenko@gmail.com.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про отримання відповідачем листа позивача №941/21-01-05/Вих від 14.07.2021 та врахування його в якості замовлення на поставку товару за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021.
З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги те, що лист Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" №941/21-01-05/Вих від 14.07.2021 був отриманий відповідачем 14.07.2021, строк поставки, визначений пунктом 4.4 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 (30 календарних днів), розпочався з 15.07.2021, у зв`язку з чим останнім днем відповідного строку є 13.08.2021, а прострочення виконання зобов`язання, у свою чергу, настало з 14.08.2021.
Між тим, партії товару були поставлені Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" несвоєчасно, а саме: 16.08.2021, 18.08.2021, 19.08.2021 та 29.09.2021, тобто із порушення строку поставки, що підтверджується підписаними сторонами без зауважень видатковими накладними та не заперечується останніми.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд зазначає, що несвоєчасне виконання зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Тобто, на відміну від пені, яка є довготривалою санкцією, штраф застосовується одноразово у відсотковому відношенні від суми невиконаного зобов`язання.
Колегією суддів враховується, що у випадку порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Водночас у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18.
У пункті 6.2.2 договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 сторонами узгоджено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за цим договором Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення виконання зобов`язання понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.
Враховуючи викладені вище приписи чинного законодавства та умови договору №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару за вказаним договором, наявні правові підстави для нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" пені та штрафу.
Колегія суддів, перевіривши правильність проведеного позивачем розрахунку штрафних санкцій, зазначає, що Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) у зв`язку з простроченням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 на строк понад 30 календарних днів, зокрема, на суму 1404518,40 грн згідно з видатковою накладною №47 від 29.09.2021, правомірно нараховано штраф у розмірі 7% від простроченої суми, що становить 98316,29 грн. Поряд з цим, проаналізувавши проведений позивачем розрахунок пені за кожною видатковою накладною окремо, апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо його помилковості в частині визначення початкової дати здійснення нарахувань та включення у період нарахувань дня виконання зобов`язання (дати здійснення поставки товару), у зв`язку з чим, перевіривши розрахунок пені, який виконаний судом першої інстанції та відповідно до якого загальна сума пені становить 69785,40 грн (1411,87 грн за видатковими накладними №38 від 16.08.2021 та №39 від 16.08.2021 за період з 14.08.2021 по 15.08.2021; 420,63 грн за видатковою накладною №43 від 18.08.2021 за період з 14.08.2021 по 17.08.2021; 3345,05 грн за видатковою накладною №42 від 19.08.2021 за період з 14.08.2021 до 18.08.2021 та 64607,85 грн за видатковою накладною №47 від 29.09.2021 за період з 14.08.2021 по 28.09.2021), колегія суддів встановила його правомірність та обґрунтованість.
Жодних доводів щодо неправильності проведеного місцевим господарським судом розрахунку штрафних санкцій апелянтом не наведено, натомість останній вказує виключно про відсутність правових підстав для зменшення штрафних санкцій.
Так, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення 69785,40 грн пені та 98316,29 грн штрафу, місцевий господарський суд зменшив розмір кожної з цих договірних штрафних санкцій до 5000 грн.
Зменшуючи розмір пені, Господарський суд Одеської області врахував співвідношення розміру неустойки з наслідками порушення зобов`язання (відсутність у матеріалах справи доказів завдання позивачу збитків в результаті прострочення відповідача), ступінь виконання відповідачем зобов`язання та необхідність дотримання балансу інтересів сторін.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
Так, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021 (зокрема, хоча і несвоєчасне, але повне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з поставки за вищенаведеним договором), з огляду на відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, враховуючи те, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для зменшення належних до сплати суми пені (з 69785,40 грн до 5000 грн) та штрафу (з 98316,29 грн до 5000 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Інститут зменшення неустойки є проявом коригуючої функції суду у приватноправових відносинах та спрямований на недопущення формально законного, але матеріально несправедливого результату. Застосовуючи положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, суд забезпечує не звільнення боржника від відповідальності, а приведення обсягу такої відповідальності у відповідність до принципів добросовісності, справедливості та пропорційності, які є складовими верховенства права та мають пряму дію у приватноправових відносинах.
Визначений місцевим господарським судом розмір пені та штрафу не є довільним чи абстрактним, а є наслідком реалізації судового розсуду, наданого законом. Такий розмір, з урахуванням усіх встановлених у справі обставин, забезпечує одночасно настання для відповідача негативних майнових наслідків за допущене порушення, збереження превентивної та компенсаційної функцій неустойки, недопущення неспівмірності відповідальності наслідкам порушення та дотримання справедливого балансу між інтересами сторін. При цьому колегія суддів враховує, що відповідальність боржника не була усунута повністю, а застосовані санкції залишаються реальним заходом цивільно-правової відповідальності. Сам по собі відсоток, на який судом зменшено неустойку, не є самостійним критерієм законності судового рішення, оскільки закон не встановлює ані мінімального, ані максимального допустимого рівня такого зменшення. Вирішальним є не математичне співвідношення між первісним і остаточним розміром санкцій, а те, чи забезпечує визначена судом сума справедливий та розумний баланс між приватними інтересами сторін відповідного зобов`язання. 
Доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту), до уваги судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки стягнення з відповідача зменшеної суми неустойки у достатній мірі компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням останнім граничних строків поставки товару за укладеним між сторонами договором №93-В-РЕФ-21 від 22.06.2021, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІТНЄ ОБЛАДНАННЯ" відповідного зобов`язання.
Твердження Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) про виключну відповідальність відповідача за порушення строків поставки колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи підтверджується, що неналежна визначеність договірного механізму направлення замовлення та неоднозначність змісту листів позивача стали однією з об`єктивних передумов виникнення спірної ситуації. За таких умов покладення на відповідача повного обсягу заявлених штрафних санкцій не відповідало б принципу справедливого розподілу ризиків між сторонами господарського зобов`язання.
Сам по собі факт порушення зобов`язання не виключає можливості застосування судом механізму, передбаченого частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки законодавець свідомо наділив суд повноваженням коригувати надмірний розмір відповідальності у випадках, коли її стягнення у повному обсязі суперечило б засадам розумності, справедливості та пропорційності. Інше тлумачення фактично нівелювало б зміст наведеної норми та зводило б судову дискрецію до формального підтвердження арифметичного розрахунку кредитора.
Посилання апелянта на особливий статус позивача як суб`єкта державного сектору економіки саме по собі не виключає застосування судом положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки законом не встановлено привілейованого режиму стягнення неустойки на користь державних підприємств. Навпаки, реалізація принципів справедливості та пропорційності має здійснюватися незалежно від організаційно-правового статусу сторін спору та ґрунтуватися виключно на фактичних наслідках порушення і характері поведінки учасників зобов`язання.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 09.03.2026 у справі №916/5323/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту) залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 09.03.2026 у справі №916/5323/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Ренійського морського порту). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 02.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук