ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 712/1218/24
провадження № 51-3700 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора     ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженої ОСОБА_8 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 квітня 2024 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 червня 2025 року, а також касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 22023250000000295, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки й жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, частинами 1 і 3 ст. 436-2 КК України.
Рух справи, короткий зміст оскаржених судових рішень і встановлені обставини
За вироком Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 квітня 2024 року ОСОБА_8 засуджено і призначено покарання: за ч. 2 ст. 114-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що є її власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є її власністю.
Суд у вироку залишив без змін запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою і за правилами, встановленими в ч. 5 ст. 72 КК України, зарахував їй у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 08 до 10 листопада 2023 року та з 21 листопада 2023 року до дня набрання вироком законної сили (з урахуванням ухвали суду про виправлення описок від 03 травня 2024 року).
Також суд у вироку на підставі статей 96-1, 96-2 КК України застосував спеціальну конфіскацію майна та конфіскував у власність держави мобільний телефон «Samsung» із встановленою сім-картою з абонентським номером НОМЕР_1 .
Крім того, суд у вироку вирішив долю речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою в тому, що вона, використовуючи фрази, детально викладені у вироку, 13 вересня 2023 року о 10:42 і надалі повторно того ж дня о 19:31, а також 15, 18, 19, 21, двічі 23 вересня 2023 року під час спілкування засобами мобільного зв`язку з ОСОБА_9 , і 14 вересня та 07 жовтня 2023 року під час спілкування засобами мобільного зв`язку з ОСОБА_10 , перебуваючи у м. Черкаси, більш точне місце не встановлено, діючи з прямим умислом, з мотивів несприйняття існуючої української влади та схвалення політики рф виправдовувала, визнавала правомірною збройну агресію проти України, розпочату у 2014 році, глорифікувала її учасників шляхом вираження позитивного ставлення до цих подій та осіб.
Крім того, ОСОБА_8 24 та 26 вересня 2023 року, перебуваючи у м. Черкаси, більш точне місце не встановлено, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, під час спілкування засобами мобільного зв`язку з ОСОБА_9 повідомила розташування підрозділів Збройних Сил України, а також поширила інформацію про переміщення та рух військової техніки 23, 25 і 26 вересня 2023 року у м. Черкаси, чим надала можливість їх ідентифікувати, тоді як відповідна інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 19 червня 2025 року, змінивши вирок, пом`якшив призначене ОСОБА_8 покарання: за ч. 2 ст. 114-2 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до 1 року 6 місяців позбавлення волі; за ч. 1 ст. 436-2 КК України до 1 року позбавлення волі; за ч. 3 ст. 436-2 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до 1 року 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань цей суд призначив ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців без конфіскації майна.
Крім того, суд апеляційної інстанції виключив з мотивувальної частини вироку посилання на висновок спеціаліста Черкаського національного університету ім. Богдана Хмельницького від 03 листопада 2023 року та пояснення спеціаліста ОСОБА_11 як на докази винуватості ОСОБА_8 .
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі ч. 2 ст. 11 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з малозначністю вчинених засудженою діянь. Не погоджується з відмовою апеляційного суду застосувати вказану матеріальну норму щодо вчинених засудженою злочинів з огляду на їх підвищену суспільну небезпеку, адже, як указує захисник, ця норма розповсюджується на всі кримінальні правопорушення. Водночас захисник вважає, що конкретні обставини вчинених засудженою діянь свідчать про відсутність типової для кримінальних правопорушень суспільної небезпеки, вони не були суб`єктивно спрямовані на реальну можливість заподіяння істотної шкоди об`єктам суспільних відносин, не заподіяли і не могли її заподіяти державній безпеці, обороноздатності, незалежності України та її конституційному ладу. До того ж, як зазначає захисник, у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про дійсне перебування підрозділів і техніки Збройних Сил України в місцях, на які вказувала ОСОБА_8 . Далі захисник наводить аргументи щодо неналежності окремих доказів, на які суди послалися в судових рішеннях.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, водночас, обґрунтовуючи ці вимоги, посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені переважено судом апеляційної інстанції. Так, захисник твердить, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає приписам статей 370, 419 КПК України, оскільки в ній не наведено докладних мотивів відхилення доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі. Зокрема, захисник вважає, що цей суд залишив поза увагою конкретні аргументи сторони захисту про те, що всупереч вимогам ст. 214 КПК України до ЄРДР не було внесено відомості щодо інкримінованих засудженій злочинів, передбачених частинами 1 і 3 ст. 436-2 КК України, вчинених у вересні-жовтні 2023 року, натомість досудове розслідування проводилося щодо подій, які мали місце у травні 2023 року. Також захисник зазначає, що апеляційний суд не дав належної оцінки порушенню правил підсудності під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, адже сторона обвинувачення звернулася з обвинувальним актом до суду, в межах територіальної юрисдикції якого розташований орган, який завершив досудове розслідування, тоді як за вимогами ч. 1 ст. 32 КПК України належним у цьому випадку є суд, у межах територіальної юрисдикції якого прокурор затвердив обвинувальний акт, чим закінчив досудове розслідування. Разом із цим захисник твердить, що під час апеляційної процедури суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, які були досліджені в суді першої інстанції з порушенням вимог статей 23, 317 і 358 КПК України, водночас допустив вибірковий підхід до їх дослідження. Акцентує і на тому, що в суді першої інстанції прокурор долучив письмові матеріали, які не відкривалися стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України. Крім того, захисник указав, що апеляційний суд, виключивши додаткове покарання у виді конфіскації належного засудженій майна, не вирішив питання про зняття арешту з цього майна, хоча така вимога містилася в апеляційній скарзі сторони захисту.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На його думку, апеляційний суд безпідставно застосував положення ст. 69 КК України і не застосував додаткове покарання у виді конфіскації майна, що призвело до призначення засудженій покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та її особі внаслідок м`якості. Зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції невмотивовано визнав обставини, які пом`якшують покарання (перерахування рідними ОСОБА_8 грошових коштів і передача матеріальних цінностей Збройним Силам України, а також вік і незадовільний стан здоров`я засудженої, зокрема визнання її особою з інвалідністю), такими, що істотно знижують ступінь тяжкості умисних злочинів проти основ національної безпеки України і проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку. До того ж, на думку прокурора, апеляційний суд не дав оцінки конкретним обставинам злочинів, зокрема, проявленню самою засудженою ініціативи під час виправдування, визнання правомірною збройної агресії рф проти України, глорифікації її учасників в ході спілкування із співрозмовниками, а також установленим мотивам таких її дій. Відсутність щирого каяття та лише формальне визнання ОСОБА_8 своєї вини, на думку прокурора, у сукупності з наведеними вище відомостями свідчить про неможливість досягнення цілей покарання у більш короткий строк, ніж визначено санкціями статей за вчинені нею злочини. Крім того, прокурор вважає, що відсутність корисливого мотиву під час вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, не перешкоджає застосуванню додаткового покарання у виді конфіскації майна з огляду на підвищений ступінь його суспільної небезпеки та цінність об`єкта посягання.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 просить залишити цю скаргу без задоволення як необґрунтовану.
Під час касаційного розгляду засуджена ОСОБА_8 і її захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили задовольнити касаційні скарги сторони захисту на викладених у них підставах і заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та заперечувала щодо задоволення касаційних скарг сторони захисту.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Під час вирішення питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та виходить із фактичних обставин, установлених ними. Тож оспорювання захисниками встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій, надання власної оцінки окремим доказам з точки зору їх належності, що по суті зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, аргументи про неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Щодо доводів про малозначність учинених засудженою діянь
Захисник ОСОБА_7 в касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував усіх обставин учинених ОСОБА_8 діянь, які, на його думку, є малозначними, оскільки не становлять суспільної небезпеки, не були направлені на завдання шкоди державі, внаслідок чого безпідставно не застосував положення ч. 2 ст. 11 КК України і не закрив кримінальне провадження. Однак Суд відхиляє ці доводи захисника.
За вказаною нормою не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
Специфіка встановлення малозначності діяння полягає в обов`язковій сукупності трьох умов: 1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого КК України, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини характеризують певний склад кримінального правопорушення; 2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного кримінального правопорушення; 3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.
Характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення визначають ознаки такого діяння, яке заподіяло, або здатне заподіяти істотну шкоду об`єкту кримінально-правової охорони. Поняття істотної шкоди у аспекті реалізації приписів ч. 2 ст. 11 КК України має оціночний характер і його зміст визначається за оцінкою всіх конкретних обставин справи.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 114-2 КК України, за яке засуджено ОСОБА_8 , відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжких злочинів (санкція передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років) проти основ національної безпеки України, які є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини у сфері державної безпеки, обороноздатності, незалежності країни та її конституційного ладу, - фундаментальних національних інтересів України. Без належної кримінально-правової охорони цих соціальних цінностей неможливе нормальне функціонування держави та відповідних її інститутів, зокрема, в період повномасштабного вторгнення збройних сил рф на територію України.
Обґрунтовуючи свою позицію про те, що діяння ОСОБА_8 не було спроможне спричинити суспільну небезпеку, захисник ОСОБА_7 зазначає про відсутність у справі відомостей щодо розташування військових і техніки ЗСУ в місцях, про які повідомляла засуджена в ході телефонних розмов. Усупереч цим доводам захисника, відповідні відомості містяться в матеріалах кримінального провадження (а. п. 117-122 тому № 2). Тож засуджена повідомила реальні дані про дислокацію та рух підрозділів і техніки ЗСУ, тому це створювало реальну можливість ідентифікації українських військ ворогом, що в умовах триваючих на території України бойових дій не може вважатися малозначною шкодою, оскільки могло призвести до значних втрат особового складу. Посилання захисника на мотиви, якими керувалася засуджена під час вчинення цього злочину, не мають значення для його правової оцінки.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 436-2 КК України, належить до нетяжких злочинів, а передбачене ч. 3 цієї статті - до тяжких злочинів. Це кримінальне правопорушення, що полягає у виправдовуванні, визнанні правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, глорифікаціі її учасників, законодавець розмістив у розділі XX Особливої частини КК України як таке, що становить значну суспільну небезпеку не тільки державному суверенітету й територіальній цілісності України, а й міжнародному правопорядку, підриває основи світового миру та безпеки людства. Встановлення кримінально-правової заборони інформаційної підтримки різних проявів та/або суб`єктів вчинення агресії з боку рф проти України пов`язане з тим, що така підтримка легітимізує цю агресію, визнану порушенням Статуту ООН та міжнародних принципів численними міжнародними актами, впливаючи на свідомість людей та формуючи позитивне ставлення до агресора, підживлює впевненість у безкарності за порушення норм міжнародного права та спонукає до продовження збройної агресії, тим самим посягає на інтереси міжнародного співтовариства щодо стабільності міжнародних відносин, несучи загрозу миру між державами і народами.
Положення зазначеної статті не містять такої обов`язкової умови для кваліфікації дій особи за ст. 436-2 КК України, як публічне розповсюдження інформації саме невизначеному колу осіб, а об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення передбачає встановлення самого факту виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії, а також глорифікації її учасників, виявлених зовні у відповідній поведінці особи. Суспільно небезпечні наслідки не виступають обов`язковою ознакою цих злочинів, вони вважаються закінченими з моменту вчинення будь-якого діяння, таким чином їх склад є формальним. Для їх суб`єктивної сторони обов`язковим є прямий умисел, водночас мета та мотиви не мають значення для юридичної кваліфікації діяння за цією статтею.
За встановленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами кримінального провадження, засуджена доводила допустимість і навіть необхідність збройної агресії рф проти України, визнавала правоту рф у її здійсненні як такого заходу, що в конкретних умовах є «вимушеним», наводила аргументи на користь наявності фактичних підстав для цієї збройної агресії, уславляла, звеличувала, вихваляла, героїзувала її учасників, приписувала їм виняткові моральні, соціальні, лідерські та інші позитивні характеристики тощо.
Обрані засудженою форми і прийоми висловлювань вказують на те, що вона, діючи умисно, в численних бесідах цілеспрямовано переконувала інших осіб у правомірності збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, виправдовувала її і глорифікувала її учасників. Мотивами поведінки засудженої, як з`ясували суди, були несприйняття української влади та схвалення політики рф. Такі діяння ОСОБА_8 , вчинені в умовах воєнного стану, пов`язаного з указаною збройною агресією, характеризуються всіма ознаками складу злочину, передбаченого ст. 436-2 КК України, і становлять властиву йому суспільну небезпеку, що виключає малозначність цих діянь у розумінні ч. 2 ст. 11 КК України. Тому за обставин, установлених у цьому провадженні, доводи захисника про недостатній ступінь суспільної небезпеки таких діянь для визнання їх злочинним з посиланням на те, що засуджена висловлювалася відповідним чином не публічно, а лише в індивідуальних бесідах, зокрема з близькою особою, щоб підтримувати спілкування з нею, а потім з власної волі припинила спілкування на ці теми, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про необхідність притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, натомість конкретні обставини вчинення злочинів були належним чином враховані апеляційним судом під час пом`якшення їй покарання.
Щодо доводів про здійснення досудового розслідування без внесення відомостей до ЄРДР
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що 08 серпня 2023 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення ОСОБА_8 у травні 2023 року кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 і 3 ст. 436-2 КК України, щодо яких надалі здійснювалося досудове розслідування, проте відомості про інкриміновані їй злочини, події яких мали місце у вересні - жовтні 2023 року, внесено не було. Ці твердження захисника не відповідають дійсності.
Так, за матеріалами кримінального провадження встановлено, що 08 серпня 2023 року старший слідчий слідчого відділу УСБУ в Черкаській області вніс відомості до ЄРДР за № 22023250000000295 щодо ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України. Підставою для внесення цих відомостей слугували матеріали, здобуті відділом контррозвідки УСБУ в Черкаській області, зокрема під час проведення оперативно-технічних заходів у травні 2023 року.
У межах указаного кримінального провадження слідчий провів огляд протоколів відділу контррозвідки за результатами НСРД від 07 серпня 2023 року та виявив у діях ОСОБА_8 ознаки повторності вчинення зазначеного кримінального правопорушення, тому 16 серпня 2023 року до ЄРДР було внесено відповідні відомості за № 22023250000000303 за ч. 3 ст. 436-2 КК України.
Після цього прокурор постановою від 17 серпня 2023 року об`єднав матеріали згаданих кримінальних проваджень в одне провадження з присвоєнням № 22023250000000295 і доручив СВ УСБУ в Черкаській області провести досудове розслідування.
Під час досудового розслідування вказаного об`єднаного кримінального провадження за частинами 1 і 3 ст. 436 КК України було проведено низку негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), зокрема зняття інформації з електронних інформаційних систем у період з 24 серпня до 10 жовтня 2023 року щодо абонентського номеру стільникового зв`язку, яким користувалася ОСОБА_8 , та інші слідчі (розшукові) дії. На підставі здобутих доказів установлено обставини вчинення засудженою злочинів у вересні і жовтні 2023 року, короткий виклад яких був відображений у витягу з ЄРДР у межах кримінального провадження № 22023250000000295.
Крім того, за результатами проведення згаданих вище НСРД було виявлені ознаки вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, тому 30 жовтня 2023 року відповідні відомості внесено до ЄРДР за № 22023250000000369, а 31 жовтня 2023 року ці матеріали об`єднані з провадженням № 22023250000000295.
Позиція захисника ОСОБА_6 щодо порушення положень ст. 214 КПК України зводиться до того, що відомості про факти вчинення засудженою у вересні і жовтні 2023 року кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 і 3 ст. 436-2 КК України, не були окремо внесені до ЄРДР. Проте його аргументи є неспроможними.
Так, досудове розслідування стосовно вчинення засудженою виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, глорифікації її учасників, зокрема повторно, здійснювалося в межах кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР у серпні 2023 року на підставі матеріалів, попередньо отриманих в ході проведення оперативно-технічних заходів. За результатами здійснених у цьому кримінальному провадженні НСРД було зафіксовано факти вчинення засудженою цих злочинів у період з 13 вересня до 07 жовтня 2023 року під час спілкування в режимі мобільного зв`язку з ОСОБА_9 і ОСОБА_12 . Отже, саме собою отримання доказів і встановлення конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень у межах уже розпочатого досудового розслідування щодо злочинної діяльності ОСОБА_8 у цьому конкретному випадку не потребувало окремого внесення нових відомостей до ЄРДР у порядку ст. 214 КПК України.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначає, що суд безпідставно врахував як докази винуватості засудженої протоколи від 07 серпня 2023 року за результатами проведення оперативно-технічних заходів, які є недопустимими в силу їх отримання до внесення відомостей до ЄРДР та неналежними з огляду на відсутність у них відомостей про обставини вчинення інкримінованих злочинів. Усупереч твердженням захисника, цим протоколам суд апеляційної інстанції дав оцінку в контексті дослідження підстав внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку ст. 214 КПК України та початку досудового розслідування, натомість винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які її засуджено, встановлено сукупністю доказів, зміст яких детально наведено в судових рішеннях.
Що стосується кримінальних проваджень щодо ОСОБА_9 , відомості про які внесено до ЄРДР 30 жовтня 2023 року за № 22023250000000370 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, та 31 жовтня 2023 року за № 22023250000000371 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, ці матеріали 31 жовтня 2023 року були об`єднані з матеріалами кримінального провадження № 2202325000000295, однак далі постановою прокурора від 17 листопада 2023 року їх виділено в окреме кримінальне провадження. Ці дані, на які посилається захисник, не мають жодного процесуального значення для оцінки законності проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 
Щодо доводів про порушення правил територіальної підсудності
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що кримінальне провадження розглянуто Соснівським районним судом міста Черкаси з порушенням правил територіальної підсудності. Обґрунтовуючи свою позицію, твердить, що орган досудового розслідування не встановив конкретного місця вчинення кримінальних правопорушень, тому за приписами ч. 1 ст. 32 КПК України це кримінальне провадження повинно було здійснюватися судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування, тобто Придніпровським районним судом міста Черкаси, територіальна юрисдикція якого поширюється на місце затвердження обвинувального акту прокурором Черкаської обласної прокуратури. З огляду на допущені порушення захисник наполягає на скасуванні судових рішень відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України. Однак Суд відхиляє його доводи з огляду на таке.
Згідно з матеріалами справи обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні був затверджений прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_13 і надісланий для розгляду Соснівському районному суду міста Черкаси.
До початку судового розгляду сторони в порядку ст. 34 КПК України не заявляли про порушення правил підсудності та не ініціювали питання про передачу кримінального провадження до іншого суду. Навпаки, під час підготовчого судового засідання ОСОБА_8 і її захисник ОСОБА_14 не заперечували проти призначення судового розгляду. Про зазначене порушення захисник ОСОБА_6 уперше заявив в апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції.
Разом із тим об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24 лютого 2025 року (справа № 357/10207/21, провадження № 51-4924кмо23) зробила висновок про те, що кримінальне провадження, яке надійшло до суду з порушенням правил підсудності, передається на розгляд іншого суду в порядку, передбаченому частинами 2, 3 ст. 34 КПК України, якщо таке порушення виявлено до початку судового розгляду. У разі виявлення обставин, що можуть вплинути на визначення підсудності після початку судового розгляду, продовження розгляду справи судом, який розпочав такий розгляд, не становить «порушення правил підсудності», зазначеного у п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України, і не є підставою для скасування судових рішень.
З огляду на викладене немає підстав для скасування судових рішень з огляду на порушення правил підсудності, як про це твердить захисник у касаційній скарзі.
Щодо доводів про порушення встановленої законом процедури і засади безпосередності під час дослідження документів у суді першої інстанції та відмови апеляційного суду в повторному їх дослідженні
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 твердить, що в судовому засіданні прокурор, оголошуючи протоколи слідчих (розшукових) дій та інші документи, тримав їх у своєму розпорядженні і передав суду для приєднання до матеріалів справи лише після повного їх оголошення. Внаслідок цього, на думку захисника, ані суд, ані сторона захисту не мали можливості безпосередньо ознайомитися з їх змістом, що свідчить про порушення положень статей 23, 317 і 358 КПК України. Однак аргументи захисника не ґрунтуються на цих законодавчих вимогах.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За приписами ст. 358 КПК України протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження. Якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.
Документи, що містять відомості, які мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження і які було визнано судом доказами, що підтверджують винуватість засудженої, досліджено в судовому засіданні з дотриманням наведених вище законодавчих вимог.
Так, у судових засіданнях місцевого суду 05 і 13 березня 2024 року згідно з визначеним відповідно до ст. 349 КПК України обсягом доказів було досліджено письмові докази, які були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, шляхом оголошення прокурором наданих ним протоколів НСРД, прослуховування за допомогою технічних засобів додатків до них у вигляді аудіозаписів, та інших документів, які потім за його клопотанням були долучені до матеріалів кримінального провадження.
Клопотань про повне (дослівне) оголошення конкретного доказу, заперечень щодо процедури дослідження письмових доказів і їх долучення до матеріалів справи від сторони захисту не надходило.
Зміст оголошених прокурором доказів суд та учасники судового провадження сприймали безпосередньо, сторона захисту брала активну участь у дослідженні доказів, ОСОБА_8 надавала пояснення щодо достовірності відомостей, відображених у письмових доказах, що підтверджується аудіозаписом судового засідання.
Клопотань про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 317 КПК України сторона захисту не подавала.
Про невідповідність змісту доказів, відкритих в порядку ст. 290 КПК України, змісту тих доказів, які були оголошені прокурором, сторона захисту під час їх дослідження не зазначала. Доводи захисника в касаційній скарзі про те, що витяги з ЄРДР з оновленими відомостями про вчинення засудженою у вересні і жовтні 2023 року кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 і 3 ст. 436-2 КК України, не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, спростовуються даними, зафіксованими в протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 25-26 січня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_8 у присутності двох захисників отримала доступ до витягів з ЄРДР, сформованих станом на 25 січня 2024 року, що містяться на а.с. 1-2 тому № 1, які були досліджені в судовому засіданні місцевого суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 09 вересня 2020 року (справа № 761/28347/15-к), витяг з ЄРДР є електронною базою даних та в розумінні ч. 2 ст. 84 КПК України не є процесуальним джерелом доказів, разом із тим підтверджує фіксацію правоохоронним органом фактів вчинення кримінального правопорушення, досліджується судом з метою з`ясування процесуальних підстав для початку досудового розслідування, а також дотримання вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, виступає правовою підставою здійснення кримінального провадження в порядку, визначеному законом.
На запитання головуючого в порядку ч. 1 ст. 363 КПК України після з`ясування обставин та перевірки їх доказами: чи є питання або зауваження, чи бажають учасники судового провадження доповнити судовий розгляд і чим саме, сторона захисту відповіла, що питань чи доповнень немає.
Досліджені докази суд оцінив у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності і взаємозв`язку, навів належні мотиви свого висновку. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 не зазначає про викривлення судом відомостей, відображених у письмових доказах, чи про невідповідність даних, зафіксованих у процесуальних джерелах доказів, тим, які були відтворені в судовому засіданні.
За таких обставин, місцевий суд у належний спосіб забезпечив реалізацію засади безпосередності дослідження доказів, тому доводи захисника про недотримання положень статей 317 і 358 КПК України не підтвердилися. Відтак немає підстав вважати необґрунтованою відмову апеляційного суду повторно дослідити всі докази з огляду на невстановлення порушень під час їх дослідження в суді першої інстанції, як про це твердить захисник у касаційній скарзі.
Вирок суду в частині висновків про винуватість ОСОБА_8 відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Подібні викладеним у касаційних скаргах сторони захисту доводи про необґрунтованість засудження ОСОБА_8 були предметом ретельної перевірки в апеляційному порядку.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок з додержанням правил статей 404, 405 КПК України, проаналізувавши й зіставивши з матеріалами кримінального провадження всі аргументи сторони захисту, дав на них вичерпні відповіді й умотивовано залишив без задоволення подану захисником апеляційну скаргу.
Зміст постановленої ухвали узгоджується з положенням ст. 419 КПК України.
Щодо доводів про відсутність в ухвалі апеляційного суду рішення стосовно скасування арешту на майно
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 констатує, що суд апеляційної інстанції не вирішив в ухвалі вимогу, зазначену в його апеляційній скарзі на вирок, щодо скасування арешту на майно. Щодо цих його тверджень Суд ураховує таке.
За вироком місцевого суду ОСОБА_8 було призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна. Також суд у вироку скасував арешт майна, накладений відповідно до ухвали Соснівського районного суду міста Черкаси від 15 листопада 2023 року (справа № 712/12235/23, провадження № 1-кс/712/5473/23) і вирішив долю речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.
Суд апеляційної інстанції, змінивши вирок, прийняв рішення, зокрема, не призначати засудженій указане додаткове покарання. Водночас, з урахуванням наведеного вище, підстав для повторного вирішення питання про скасування арешту майна в цього суду не було.
Щодо доводів про безпідставне застосування апеляційним судом положень ст. 69 КК України
Прокурор у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував ст. 69 КК України, що, на його думку, призвело до призначення ОСОБА_8 несправедливого покарання через м`якість. Суд відхиляє ці доводи з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Під час призначення покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. 
Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових кримінальних правопорушень. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Водночас каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Положеннями ст. 69 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінальних правопорушень) передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, в якій, серед іншого, ставилося питання про пом?якшення призначеного засудженій покарання, не порушив указаних норм права.
Мотивуючи призначення ОСОБА_8 покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, апеляційний суд дав належну оцінку ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з конкретних обставин їх вчинення.
Також суд апеляційної інстанції, дотримуючись принципу індивідуалізації, належним чином обґрунтував своє рішення даними про особу засудженої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, має постійне місце проживання і міцні соціальні зв?язки, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває.
Разом із цим апеляційний суд обґрунтовано зважив на те, що засуджена фактично визнала свою вину та висловила жаль з приводу змісту розмов зі своїми знайомими, адже під час виступу в судах апеляційної та касаційної інстанцій остання зазначила, що усвідомила протиправність вчиненого діяння та висловила критичне відношення до своїх дій. Крім того, цей суд, керуючись ч. 2 ст. 66 України, визнав обставинами, які пом`якшують покарання, те, що остання є особою похилого віку і має розлади здоров`я, надала через свою дочку добровільну благодійну допомогу ЗСУ у вигляді грошових коштів у сумі 100 000 грн і матеріальних цінностей - квадрокоптера вартістю 82 000 грн і автомобіля. Визнавши наведені обставини в сукупності такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, апеляційний суд умотивовано пом`якшив засудженій покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначене ОСОБА_8 покарання у визначеному цим судом виді та розмірі є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тому підстав вважати, що таке покарання не відповідає вимогам закону та є явно несправедливим через м`якість, немає.
Щодо доводів про незастосування апеляційним судом ч. 2 ст. 59 КК України
У касаційній скарзі прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував положення ч. 2 ст. 59 КК України і не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Суд відхиляє ці доводи з огляду на таке.
Відповідно до 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Суд першої інстанції у вироку не призначав ОСОБА_8 додаткове покарання у виді конфіскації майна за злочин, передбачений ч. 2 ст. 114-2 КК України, який належить до злочинів проти основ національної безпеки України. Прокурор не оскаржував це рішення в апеляційному порядку.
Натомість місцевий суд у вироку застосував конфіскацію майна під час призначення покарання за злочин, передбачений ч. 3 ст. 436-2 КК України. Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок, з?ясував, що ОСОБА_8 не мала корисливого мотиву при вчиненні цього злочину, тому дійшов обґрунтованого висновку, що застосування конфіскації майна в цьому випадку порушує наведені вище законодавчі приписи, у зв?язку з чим вніс у вирок відповідні зміни. Ураховуючи наведене, а також те, що злочин, передбачений ст. 436-2 КК України, законодавець розмістив у розділі XX Особливої частини КК України «Кримінальні правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку», підстав для застосування конфіскації майна щодо ОСОБА_8 , як про це вказує прокурор, немає.
Отже, мотиви щодо незгоди із судовими рішеннями, на які посилаються сторони в касаційних скаргах, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку про порушення норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень.
З урахуванням наведеного, касаційні скарги захисників і прокурора не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 квітня 2024 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_15 ОСОБА_2 ОСОБА_3