Справа № 128/3261/25
Провадження № 22-ц/801/943/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	Справа № 128/3261/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 лютого 2026 року, ухвалене суддею Шевчук Л.П., в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,
встановив:
У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства суму заборгованості в загальному розмірі 50 800 грн:
1) за кредитним договором №2937469 в розмірі 24 900 грн, з яких: 8 000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 11,20 грн – сума заборгованості за відсотками; 16 000 грн – сума заборгованості за пенею; 888,80 грн –комісія за надання кредиту;
2) за кредитним договором №11051-01/2025 в розмірі 25 900 грн, з яких: 10 000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 900 грн – сума заборгованості за відсотками; 5 000 грн – сума заборгованості за штрафами.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 липня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2937469, який підписаний електронним підписом позичальника.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним вище договором на загальну суму 24 900 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №2937469 в розмірі 24 900 грн, з яких: 8 000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 11,20 грн – сума заборгованості за відсотками; 16 000 грн – сума заборгованості за пенею; 888,80 грн –комісія за надання кредиту.
Крім того, 03 лютого 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №8237484, який підписаний електронним підписом позичальника.
27 березня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №27/03/25, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним вище договором на загальну суму 27 594,00 грн.
Таким чином, ОСОБА_2 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №8237484 в розмірі 27 594,00 грн, з яких: 12 000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 524,00 грн – сума заборгованості за відсотками; 6 000,00 грн – неустойка; 2 070,00 грн – комісія за надання кредиту.
Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №11051-01/2025 від 06.01.2025 в сумі 19900 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок, з яких: 10000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 9900,00 грн. – заборгованість за відсотками. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір в сумі 1186 (одна тисяча сто вісімдесят шість) гривень 06 копійок.
Не погодившись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що позивачем направлено до районного суду роздруківку невідомого походження, яку останній намагається видати за нібито укладений кредитний договір від 06 січня 2025 року №11051-01/2025, від 15 липня 2024 року №2937469. В той же час, у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Отже, матеріали судової справи взагалі не містять жодного доказу, що нібито укладення договорів відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством. Позивачем не було надано інформацією від мобільного оператора про належність номера телефону саме відповідачеві, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, доказів, що саме відповідач реєструвався в ЕС «кредиторів», як і не повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи та не надано доказів такої ідентифікації. Належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Договір факторингу не містить будь-якої інформації, що могла б свідчити про відступлення права вимоги саме до відповідача.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики №2937469 від 15 липня 2024 року не оскаржується відповідачем, а тому рішення суду в цій частині в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається апеляційним судом.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 січня 2025 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір про надання фінансового кредиту №11051-01/2025, який був підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Y517» (а.с. 29-35).
Відповідно до умов вказаного кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 10 000,00 грн строком на 120 днів з 06 січня 2025 року по 05 травня 2025 року зі сплатою 0,90% в день на залишок заборгованості, що є платою за користування кредитом та комісія за видачу кредиту в сумі 1000,00 грн (що складає 10,00% від суми кредиту). Тип процентної ставки: фіксована; тип комісії: одноразова комісія (нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту, якщо умови цього договору передбачають сплату комісії за видачу кредиту). Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору. Кредит надається клієнту у безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки №4441-11хх-хххх-2334 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту.
Розділом 2 договору визначено порядок укладення договору, відповідно до якого перед його укладенням товариство здійснило ідентифікацію та верифікацйію клієнта з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення установами фінансового моніторингу, одним із наступних способів: отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних; отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якої здійснюється, otp-пароля, надісланого установою на такий фінансовий номер телефону, та фотофіксація особи із використанням методу розпізнавання реальності особи та особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником установи та кваліфікованої електронної позначки часу та отриманий електронний документ, що містить фото.
Разом з договором позивачем надано Додаток №1 до договору Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту (а.с.36-40).
Згідно листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №3426_250515113309 від 15 травня 2025 року, на виконання умов договору про переказ коштів №ФК-П-2022/02-3 від 2022-02-22, що укладений між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Стар Файненс Груп», 06 січня 2025 року о 10:10:00 на суму 10 000,00 грн маска картки  НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 616434177, призначення платежу: зарахування 10000,00 грн. на картку НОМЕР_1 (а.с. 43).
Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №11051-01/2025 від 06 січня 2025 року, за період з 06 січня 2025 року по 25 квітня 2025 року, що здійснений ТОВ «Стар Файненс Груп», заборгованість по тілу кредиту становить 10 000,00 грн, відсотки – 1 800,00 грн, прострочені відсотки – 8 100,00 грн, комісія – 1 000,00 грн, прострочена комісія – 5 000,00 грн, штрафи – 5 000,00 грн; будь-які проплати за договором відсутні (а.с. 44-45, 99).
25 квітня 2025 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) та ТОВ «Стар Файненс Груп» (клієнт) укладеного договір Факторингу №25042025, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інших платежів, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, суми грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги (а.с. 47-51, 100-102).
Відповідно до п.п. 3.1-3.3 договору Факторингу, загальна сума прав вимоги, що відступається за цим договором, ціна продажу та одинична ціна визначаються у день передачі по акту прийому-передачі реєстру боржників, який складається та підписується в день укладення даного договору. Загальна сума прав вимоги, що відступається за договором становить …... Ціна продажу за договором становить 6001494,56 грн..
Відповідно до копії акту прийому-передачі реєстру боржників за договором Факторингу №25042025 від 25 квітня 2025 року, що складений фактором ТОВ «ФК «ЄАПБ» та клієнтом ТОВ «Стар Файненс Груп» 25 квітня 2025 року, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 6975 (а.с. 102-зворот), після чого, з урахуванням п. 1.2 договору Факторингу №25042025 від 25 квітня 2025 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Загальна сума заборгованості складає 64411485,84 грн. (а.с. 102-зворот). Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору Факторингу №25042025 від 25 квітня 2025 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає (а.с. 52, 102-зворот).
Відповідно до копії платіжної інструкції №22703 від 29 квітня 2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило ТОВ «Стар Файненс Груп» 6001494,56 грн. в якості плати за відступлення прав вимоги згідно Договору Факторингу №25042025 від 25 квітня 2025 року (а.с. 54,103). 
У витязі з реєстру боржників під порядковим номером №1899 вказаний боржник ОСОБА_1 , кредитний договір №11051-01/25, загальна сума заборгованості 25 900,00 грн, з яких: 10 000,00 - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 900,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 5 000,00 грн - сума штрафу; 1 000,00 грн - сума комісії, кількість прострочених днів 80 (а.с. 53, 104).
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитними договорами щодо повернення коштів, сплати процентів та комісії не виконав, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, звернулося до суду з даними позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.
Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.
У частині першої статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що кредитний договір укладено між відповідачем та фінансовою установою в електронній формі, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, при укладенні якого його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору.
Оскільки відповідачем не спростовано розмір заборгованості, визначений позивачем за тілом кредиту по вказаному кредитному договору, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту по договору №11051-01/2025 від 06 січня 2025 року в сумі 10000,00 грн.
Також суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами в розмірі 9900,00 грн.
Враховуючи положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд вважав відсутність підстав для стягнення штрафу в сумі 5 000,00 грн.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки він зроблений з урахуванням обставин даної справ та ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що матеріалами справи не підтверджується факт укладення кредитного договору в електронній формі. 
Стаття 1055 ЦК України визначає, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України ««Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 цієї статті).
Такий правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20.
Суд першої інстанції встановив, що при укладенні кредитного договору №11051-01/2025 від 06 січня 2025 року відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону первісним кредитором ТОВ «Стар Файненс Груп» було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір.
Відповідач вчинив ряд дій, спрямованих на укладення кредитного договору, зокрема й заповнивши заявку-анкету на отримання фінансового кредиту в ТОВ «Стар Файненс Груп», і підписав його та вказану заявку-анкету, паспорт споживчого кредиту, інформаційне повідомлення споживача електронним підписом «Y517» та «W544». В свою чергу, позикодавцем було проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідача.
Судом прийнято до уваги, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. Відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Порядок укладення договору в електронній формі узгоджено сторонами правочину.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір укладено між відповідачем та фінансовою установою в електронній формі, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, при укладенні якого його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору.
ОСОБА_1 вказані висновки суду першої інстанції в апеляційній скарзі не спростовує.
У частинах другій, третій, п`ятій статті 100 ЦПК України визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Позивач із клопотанням про витребування оригіналу електронного доказу до суду не звертався. Відповідність поданої копії (електронної копії) договору його оригіналу не ставить.
Отже, підписанням договору №11051-01/2025 від 06 січня 2025 року відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.
Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений між сторонами, тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Апеляційний суд звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 , наводячи вказані вище доводи, не стверджує про те, що він не укладав (не підписував) вказаний договір в електронній формі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що позивачем не було надано доказів на перерахування йому коштів.
Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки стверджуючи про вказані обставини, ОСОБА_1 фактично не заперечує факт отримання коштів та користування ними.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, надало всі наявні у нього докази на підтвердження факту укладення кредитного договору попереднім кредитодавцем з відповідачем.
Відповідно до листа ТОВ «УПР» №3426_250515113309 від 15 травня 2025 року, ТОВ «УПР» (який надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунків) 06 січня 2025 року о 10 год. 10 хв. перерахувало кошти в розмірі 10 000 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 616434177, призначення платежу: зарахування 10 000 грн на карту НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 вказує, що вказаний лист не містить не містить прізвища відповідача.
Разом з тим, вказаний у цьому листі номер картки збігається з номером картки, яка вказана позичальником у кредитному договорі як картка, на яку підлягають перерахуванню кошти.
Стверджуючи у загальному про вказані вище обставини, ОСОБА_1 клопотань про витребування з банківської установи інформації на підтвердження (чи спростування) факту належності (чи навпаки) йому кредитної картки, зарахування на неї коштів, тощо не заявляв.
Тобто не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів.
Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості підтверджує складові заборгованості, узгоджується з умовами кредитного договору (в частині сплати тіла, процентів) та відповідачем жодним чином не спростований.
ОСОБА_1 , заперечуючи щодо вимог позову, факт повернення грошових коштів за умовами укладеного договору не довів, що є його процесуальним обов`язком.
Не приймаються до уваги також доводи апеляційної скарги з приводу того, що договір факторингу не містить будь-якої інформації, яка могла б свідчити про відступлення права вимоги саме до відповідача.
Так, зі змісту п.п. 1.1 договору факторингу №250425 від 25 квітня 2025 року слідує, що перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною цього договору. 
У реєстрі боржників під номером 1899 зазначено боржника ОСОБА_1 , номер кредитного договору, суму заборгованості та її складові.
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги за своїм змістом не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.В. Ковальчук 
Т.М. Шемета