Справа № 127/31921/24
Провадження № 2/127/8148/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі судового засідання Чех А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 30.01.2023 ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 615 000,00 грн, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15000,00 доларів США. Вищевказана обставина підтверджується копією договору позики від 30.01.2023. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцю борг до 30 липня 2024 року. Станом на 16.09.2024 грошові кошти за договором позики позичальником не повернуті. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 615 000,00 грн, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15 000,00 доларів США та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.01.2023 в розмірі 15 000,00 доларів США, та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 6191,49 грн.
02.07.2025 відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Сімчука І.А. подала заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2026 задоволено заяву про перегляд вищезазначеного заочного рішення та скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2025, справу передано за підсудністю до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 04.11.2025 ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2025 в частині передачі справи на розгляд до Козятинського міськрайонного суду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2025 прийнято до свого провадження цивільну справу. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
Відзив на позовну заяву відповідачем не подано, однак у заяві про перегляд заочного рішення викладені заперечення щодо задоволення позовної заяви. Представник відповідача зазначає, що відповідач щомісячно сплачувала борг за договором позики від 30.01.2023, а позивач, як Іпотекодержатель не надсилав відповідачу, як Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення умов договору позики або умов Договору відповідно до вимог пп.5.1. п.5 Договору іпотеки. Таким чином, відповідач не була обізнана про розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області даної справи.
Звертаючись з позовом ОСОБА_1 приховав від суду, що 30.01.2023 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №204. Згідно пункту 1.1. Договору іпотеки цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у ІПОТЕКОДАВЦЯ на підставі Договору позики від 30 січня 2023 року та додаткових угод до нього, надалі - Основний договір, укладеного Іпотекодавцем із ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ у простій письмовій формі на суму 615 000 (шістсот п`ятнадцять тисяч) гривень, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, з обумовленим в Основному договорі строком повернення боргу до 30 липня дві тисячі двадцять четвертого року без нарахування відсотків за користування позикою. Відповідно до п.1.2. Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за Основним договором ІПОТЕКОДАВЕЦЬ передає в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0612 га, кадастровий номер якої 0510500000:00:039:0092, в межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_1 , належить Іпотекодавцю.
Згідно із п.1.3. Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за Основним договором ІПОТЕКОДАВЕЦЬ передає в Іпотеку в тому числі житловий будинок, з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_1 , що належить «Іпотекодавцю».
Відповідно до пп.3.1.4. п.3.1. Договору іпотеки у випадку не виконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або за договором позики звернути стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації ПРЕДМЕТА ІПОТЕКИ суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією ПРЕДМЕТА ІПОТЕКИ. 
Порядок такого способу задоволення визначається пунктом 5 цього Договору. Згідно пп.3.1.5. п.3.1. Договору іпотеки у випадку, якщо суми від продажу ПРЕДМЕТА ІПОТЕКИ, та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, він має право через суд вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги з іншого майна Іпотекодавця. Відповідно до пп.5.1. п.5 Договору іпотеки у разі порушення умов договору позики або умов Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ.
З огляду на вказане позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2026 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.
Сторони в судове засідання не з`явились.
Від представника позивача адвоката Сауляка Є.В. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача.
Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату і час розгляду була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення-повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також шляхом направлення кореспонденції за фактичною адресою проживання, однак конверт повернувся до суду з відміткою на довідках «Укрпошти» про причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позовну заяву відповідачем не подавався.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судом встановлено, що 30.01.2023 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали договір позики. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність Позичальнику 615 000,00 гривень, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15 000,00 доларів США, строком повернення боргу до 30 липня 2024 року. Якщо позичальник не поверне позичені гроші до указаного в договорі строку, позикодавці вправі пред`явити цей договір до стягнення в примусовому порядку.
30.01.2023 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір іпотеки. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №204.
Згідно пункту 1.1. Договору іпотеки цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця на підставі Договору позики від 30 січня 2023 року та додаткових угод до нього, надалі - Основний договір, укладеного Іпотекодавцем із іпотекодержателем у простій письмовій формі на суму 615 000 (шістсот п`ятнадцять тисяч) гривень, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, з обумовленим в Основному договорі строком повернення боргу до 30 липня дві тисячі двадцять четвертого року без нарахування відсотків за користування позикою.
Відповідно до п.1.2. Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за Основним договором іпотекодавець передає в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0612 га, кадастровий номер якої 0510500000:00:039:0092, в межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_1 , належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Свідерською О.В., 03 червня 2022 року за реєстром № 623. 
Згідно із п.1.2.1. Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за Основним договором іпотекодавець передає в Іпотеку в тому числі житловий будинок, з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_1 , що належить «Іпотекодавцю» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Свідерською О.В. 03 червня 2022 року за реєстром № 623. 
Відповідно до пп. 3.1.4. п.3.1. Договору іпотеки у випадку не виконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. Порядок такого способу задоволення визначається пунктом 5 цього Договору. 
Згідно із пп. 3.1.5. п.3.1. Договору іпотеки у випадку, якщо суми від продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, він має право через суд вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги з іншого майна Іпотекодавця. 
Відповідно до пп. 5.1. п. 5 Договору іпотеки у разі порушення умов договору позики або умов Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Згідно із пп.5.4. п.5 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: 
- за рішенням суду; 
- у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; 
- шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до п 5.6. договору право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя, встановлених пунктом 5 цього договору на вибір способу задоволення таких вимог належить Іпотекодержателю. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).
Таким чином, сам факт підписання відповідачем ОСОБА_2 договору позики грошових коштів від 30.01.2023 за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовлених цим договором грошових коштів у розмірі 615000,00 грн, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15000 доларів США.
Крім того, як вбачається із змісту заяви про перегляд заочного рішення, відповідачем не заперечується факт укладання між ним та позивачем вказаного договору позики.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, як факт укладання договору позики від 30.01.2023, так і факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 615000,00 грн, що за домовленістю сторін складає еквівалент 15000 доларів США.
За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, сторони чітко обумовили між собою порядок повернення грошових коштів за договором позики, цей факт не може бути доведено показаннями свідків.
Разом з тим, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повністю або частково) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачем, як і не містять доказів того, що позивач відмовлявся від виконання позичальником своїх зобов`язань.
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц(14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
У постанові Верховного Суду від 31.03.2023 у справі 716/2052/20 Верховний Суд зазначив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
З огляду на те, що Договором позики між сторонами встановлено, що сума позики в розмірі 615 000 грн складає еквівалент 15 000 доларам США, суд вважає, що наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 30.01.2023 у розмірі 15 000,00 доларів США.
При цьому слід зауважити, задоволення позову про стягнення заборгованості в іноземній валюті, не буде виходом за межі позовних вимог у розумінні статті 13 ЦПК України, а забезпечить ефективний захист порушених прав позивача.
Посилання відповідача на те, що договором позики було обумовлено, що позикодавець має право, у випадку не виконання зобов`язань за цим договором позичальником, а тому позивач повинен був звертати стягнення на предмет іпотеки, а не звертатися до суду із позовом про стягнення заборгованості судом не приймаються.
Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, з викладеного вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки є одним із способів задоволення вимог позикодавцем. Реалізації такого способу задоволення вимог за договором позики є правом, а не обов`язком стягувача (позивача).
Наявність договору іпотеки не позбавляє права позикодавця звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення заборгованості за договором позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У постанові ВСУ від 01.03.2017 року у справі №6-152цс17 встановлено, що порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
З матеріалів справи вбачається, що позивач і відповідач мають інвалідність ІІ групи, а тому витрати зі сплати судового збору мають бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім того, позивачем понесені витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 10 000, 00 грн, на підтвердження яких позивачем до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги від 13.09.2024, ордер на надання правничої допомоги серії АВ №1155290 від 19.09.2024, акт про прийняття-передачі наданих послуг від 13.09.2024, квитанцію до прибуткового касового ордера № 18 від 13.09.2024 на суму 10000,00 грн.
Наданими позивачем доказами підтверджується понесення ним витрат на правничу допомогу, пов`язану з цією справою, у сумі 10000,00 гривень.
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2025 року у справі 275/150/22, в якій зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконаних робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.
Заяв щодо неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу від відповідача не надходило.
В силу вищевказаних норм закону, з огляду на те, що суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи, з відповідача слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи.
Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.
Керуючись ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст. 76-81, 141, 263-265, 279-282, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.01.2023 в розмірі 15 000,00 доларів США, та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Судовий збір компенсувати за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення складено 04.05.2026.

Суддя          О.О. Жмудь