печерський районний суд міста києва
Справа № 757/37324/25-ц 
пр. 2-4583/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
Головуючого:   судді Григоренко І.В.,
при секретарі:   Зінченко І.І.,
за участю:
позивача:      ОСОБА_1 ,
представника позивача:   ОСОБА_2 ,
представника відповідача:  Шаповал І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач, АТ «Українська залізниця»), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ про призупинення дії трудового договору № 1222/ОС від 19.08.2022 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2022 року по 02.02.2024 року у розмірі 196 333, 11 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 66 000,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 2017 року працював за безстроковим трудовим договором в АТ «Українська залізниця» на посаді головного фахівця у фінансово-економічному відділі Департаменту електрифікації та електропостачання. 19.08.2022 року наказом № 1222/ОС за підписом члена правління та директора з управління персоналом та соціальної політики дію мого трудового договору було призупинено з 22.08.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. З цієї ж дати також припинено виплату заробітної плати. Позивач зазначає, що вказаний наказ є незаконним та невмотивованим, у зв`язку з чим неодноразово звертався із скаргами до відповідача, а також до Державної служби України з питань праці, Мінекономіки України та Міністерства соціальної політики України». АТ «Українська залізниця» листом від 23.01.2024 року повідомила позивача про те, що наказом від 22.01.2024 року № 132/ОС дію його трудового договору відновлено з 05.02.2024 року, проте у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено. Позивач вважає, що оскільки майно роботодавця не пошкоджене, а працівник мав об`єктивну можливість працювати, призупинення дії трудового договору 22.08.2022 року відбулося після завершення активних бойових дій на території м. Києва, отже таке призупинення не відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2022 року по 02.02.2024 року у розмірі 196 333, 11 грн., а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 66 000,00 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2025 року справу розподілено та 11.08.2025 року передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2025 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 17.11.2025 року.
14.11.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Шаповал І.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка була передана головуючому судді 17.11.2025 року.
17.11.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 17.11.2025 року, без фіксування технічними засобами.
17.11.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Шаповал І.О. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 17.11.2025 року, без фіксування технічними засобами.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2025 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 26.02.2026 року.
25.11.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Шаповал І.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки позовні вимоги є необґрунтованим та безпідставними. Окрім цього, позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовом про порушення його трудових прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. 
Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 26.02.2026 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву та, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засідання оголошено перерву до 26.05.2026 року.
В судове засідання 26.05.2026 року з`явились позивач, представник позивача, представник відповідача.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав.
Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Суд встановив, що наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», встановлено режим простою з 24.02.2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», відповідно до додатку 1 (а.с. 96-97).
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 19.08.2022 року № 1222/ос, у зв`язку із запровадженням відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, неможливістю надання та використання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності Товариства, що сталася через військову агресію російської федерації проти України, та враховуючи відсутність необхідності у виконанні Департаментом електрифікації та електропостачання процесу контролю та координації ДНІС (дорожньо нормативно-дослідних станцій) щодо розроблення нормативних документів з праці для господарства електропостачання, керуючись ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 з 22.08.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні (а.с. 102-103).
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 22.01.2024 року № 132/ос, відновлено дію трудового договору ОСОБА_1 , головному фахівцю фінансово-економічного відділу Департаменту електрифікації та електропостачання, з 05.02.2024 року (а.с. 139).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи,передбачені ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє до тепер.
Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15.03.2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У частинах першій та другій статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ.
У період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником (ст. 7 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
У частині другій статті 13 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.
Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Верховний Суд у постанові від 21.06.2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) виклав правовий висновок щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та зазначив, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Оскільки частина наведеної норми встановлює строк звернення до суду у справах про звільнення, то така норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 року № 1-р/2025, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, неконституційною визнана лише норма, що встановлює тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, та не поширюється на оскарження наказів.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України, У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Як визначено у ст. 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до ст. 122 ЦПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Згідно із ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як визначено у ч. 2 ст. 124 ЦПК України, строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.
Так, позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з даним позовом18.07.2025 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду, тобто майже через три роки з дня винесення оскаржуваного наказу.
Разом з цим, як вбачається із матеріалів справи, 23.08.2022 року позивач звертався із письмовим зверненням до Президента України щодо призупинення дії його трудового договору. Отже, позивачу станом на 23.08.2022 року достеменно було відомо про існування оскаржуваного наказу від 19.08.2022 року.
У клопотанні про поновлення строку позивач зазначає, що причиною пропуску строку на звернення до суду із даним позовом є погане самопочуття, постійні стреси, викликані тривогами, бомбардування м. Києва, де він проживає, вимкнення електроенергії. Крім того, позивач є вимушено переміщеною особою, що спричиняє додаткові незручності. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 року у справі № 9901/32/20 роз`яснила, що поважність причин пропуску строку звернення до суду оцінюється з урахуванням змісту конкретних обставин, їх юридичної природи, тривалості пропущеного строку, поведінки особи протягом цього часу, а також наявності причинного зв`язку між такими обставинами та неможливістю своєчасного звернення до суду.
При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів існування поважних причин пропуску строку звернення до суду.
Більш того, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2025 року у цивільній справі № 757/7547/24-ц позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.
Як зазначено в ухвалі суду ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у лютому 2024 року, а 01.07.2025 року від останнього надійшла заява про залишення даної позовної заяви у цивільній справі № 757/7547/24-ц без розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що причини пропуску строку на звернення до суду із даним позовом не є поважними, відтак, у задоволені клопотання про поновлення строку на звернення до суду слід відмовити.
За таких обставин, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, правові підстави для розподілу судових витрат у вигляді судового збору відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 43, 64 Конституції України, ст. ст. 1, 7, 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. ст. 21, 23, 233, 234 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 82, 120-124, 133-141, 258, 259, 263-268, 272, 273, 274-279, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:
В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити. 
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 40075815.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений та підписаний 18.06.2026 року.

Суддя І.В. Григоренко