ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 червня 2026 року 	Справа № 280/3003/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовною заявою ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), відповідно до якої позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо: 
1) не нарахування та не виплати, при здійсненні остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн. розмірі, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 №168, за період перебування ним у відпустці за станом здоров`я з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025;
2) проведення розрахунку та виплати грошового забезпечення та інших додаткових виплат (у тому числі грошової допомоги для оздоровлення за 2024-2026 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024-2026 роки) без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законами України Про Державний бюджет України на 2024 – 2026 роки, встановленого на 1 січня календарного року військовослужбовцю ОСОБА_1 у період з 16.12.2024 по 06.03.2026 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 :
1) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у збільшеному до 100 000 грн. розмірі, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 №168, за період перебування ним у відпустці за станом здоров`я з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025;
2) здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, у тому числі надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія у тому числі грошової допомоги для оздоровлення за 2024 -2026 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 - 2026 роки) для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням із урахуванням раніше виплачених сум із врахуванням (застосуванням) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2024, 01.01.2025, 01.01.2026 на відповідний тарифний коефіцієнт, встановлений для посади ОСОБА_1 , згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб” за період з 16.12.2024 по 06.03.2026 року.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що у період з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025 ОСОБА_1 перебував у відпустках за станом здоров`я після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказує, що на той час поранення та його наслідки були помилково кваліфіковані ВЛК як легкі, внаслідок невірності (неповноти) встановленого діагнозу, тому ВЧ НОМЕР_1 зберегла за ОСОБА_1 грошове забезпечення у повному обсязі за останньою посадою, проте додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 не виплачувала, оскільки на той час поранення було кваліфіковано як легке. Вказує, що в подальшому ОСОБА_1 продовжив проходження стаціонарноголікування та у період з 03.07.2025 по 24.07.2025 перебував на стаціонарному лікуванні в умовах КНП «Міська лікарня №9» ЗМР та 09 вересня 2025 року військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_2 проведено медичний огляд на ступінь придатності відносно ОСОБА_1 та поранення 06.04.2025 і його наслідки вже описані у повному обсязі та з урахуванням цього кваліфіковані як тяжке поранення відповідно до наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007. Вважає, що при здійсненні із ним остаточного розрахунку у зв`язку із звільненням відповідачем протиправно не нараховано і не виплачено йому додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ№168 від 28.02.2022 у розмірі до 100 тисяч гривень на місяць пропорційно кількості днів за період з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025 відпустки застаном здоров`я після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. Крім того, позивач вважає, що в період проходження ним військової служби відповідачем неправомірно обчислювались складові грошового забезпечення позивача виходячи із сталого показнику прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, що у сукупності обумовлює звернення до суду із даним позовом. З огляду на викладене, просить задовольнити позов. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву вх. № 22589 від 27.04.2026 вказав, що законодавством передбачено механізм оскарження та зміни рішень ВЛК, у зв`язку з чим кожне наступне рішення ВЛК не нівелює попереднє рішення саме по собі. Вказує, що у зв`язку з цим рішення військово – лікарської комісії про поранення позивача заступенем тяжкості як «легке» зазначене у довідці №2025-0421-1120 від 21.04.2025 наразі є чинним, та у військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для нарахування та виплати додаткової грошової винагороди збільшеної до 100 000 за період знаходження у відпустці. Також вказує, що в межах асигнувань, що виділялися на утримання Збройних Сил України у 01.01.2024, 01.01.2025, 01.01.2026, Міністром оборони були встановлені: оклади за військовим званням та посадові оклади (далі ПО та ОВЗ) за відповідними посадами, які визначені з розміру прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб станом на 01.01.2018 у розмірі 1762 грн. і станом на сьогодні не змінювались. Вказує, що за відповідними посадами осіб, які проходять військову службу, станом на 01.01.2024, 01.01.2025, 01.01.2026 у Збройних Силах України, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, в тому числі премії та надбавка за особливості проходження служби обчислювалися з ПО та ОВЗ, які визначені з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018.Одночасно повідомляє, що до пункту 4 постанови № 704 (постанова Кабінету Мінісрів України від 12.05.2023 № 481 набула чинності20.05.2023) внесені зміни, а саме: Установити що розміри посадових окладів, оклади за військовим(спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницькогоскладу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14. Просить відмовити у позові.
Ухвалою суду від 13.04.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/3003/26. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.
У період з 16.12.2024 по 06.03.2026 ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 .
06 квітня 2025 року ОСОБА_1 в ході виконання бойового завдання ускладі підрозділу ВЧ НОМЕР_1 було отримано вибухову травму, вогнепальні осколковісліпі поранення множинні (довідка про обставини травми (поранення, контузії,каліцтва) ВЧ НОМЕР_1 від 18.04.2025 №1978/175/208).
У період з 07.04.2025 по 08.04.2025 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Міська лікарня №4» Дніпровської міської ради.
У період з 08.04.2025 по 21.04.2025 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаськоїобласної ради».
Згідно з довідкою ВЛК КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» від 21.04.2025 №2025-0421-1120 визначено пов`язаність травми із захистом Батьківщини, та кваліфіковано травму як легку за класифікацією наказу №370 від 04.07.2007. Визначено потребу у відпустці за станом здоров`я тривалістю 30 календарних днів.
Довідкою ВЛК ВЧ НОМЕР_2 від 27.05.2025 №2025-0527-1121-7 визначено пов`язаність поранення та його наслідків із захистом Батьківщини та кваліфіковано травму як легку за класифікацією наказу №370 від 04.07.2007. Визначено потребу у відпустці застаном здоров`я тривалістю 30 календарних днів.
У період з 03.07.2025 по 24.07.2025 перебував на стаціонарному лікуванні в умовах КНП «Міська лікарня №9» ЗМР.
09 вересня 2025 року військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_2 проведено медичний огляд на ступінь придатності відносно ОСОБА_1 та поранення 06.04.2025 і його наслідки вже описані у повному обсязі та з урахуванням цього кваліфіковані як тяжке поранення відповідно до наказу МОЗ України №370 від04.07.2007. Поранення пов`язане із захистом Батьківщини.
ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 3 підпункту «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме за наявності інвалідності (якщовійськовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) та здійснення остаточного розрахунку при звільненні, в тому числі, нарахування та виплату при звільненні додаткової винагороди за періоди відпустки застаном здоров`я після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщиниз 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 69 від 06.03.2026 (по стройовій частині) солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , майстра-номера обслуги 2 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї 1 самохідного артилерійського дивізіону військової частини, звільнено у запас відповідно пункту 3 підпункту «б» (за станом здоров`я - за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (зі змінами).
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2026 також повідомлено позивача про те, що рішення військово - лікарської комісії про поранення позивача за ступенем тяжкості як «легке» зазначене у довідці №2025-0421-1120 від 21.04.2025 наразі є чинним. Враховуючи це, підстави для задоволення рапорту про нарахування додаткової грошової винагороди передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, відсутні.
Вважаючи протиправними дії відповідача та з вимогою зобов`язати відповідача вчинити певні дії, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на ЗбройніСилиУкраїни.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльностіякихвизначаються законом.
ЗбройніСили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а такожчленівїхніхсімей.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону №2232-XII).
Фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, відповідно до частини першої статті 43 Закону №2232-XII здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулює Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
У статті 2 Закону №2011-XII акцентовано, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову №168, пунктом 1 якої установлено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території противника військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань.
Згідно із пунктом 1-2 постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказівкомандирів (начальників).
До наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числітакі, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Отже, для виплати додаткової винагороди командир має видати наказ, на підставі якого виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень особі, яка у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини перебуває у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
На виконання статті 9 Закону №2011-XII, постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Міністерство оборони України видало наказ від 07.06.2018 № 260, яким затвердило Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), розділом XXXIV якого визначено особливості виплати додаткової винагороди на періоддіївоєнного стану.
Так, відповідно до абзацу четвертого пункту 11 розділу XXXIV Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванніабо у відпустці.
Згідно з пункту 13 вказаного розділу Порядку №260 військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 грн. за час цієї відпустки.
Таким чином, законодавцем чітко визначено, що необхідною умовою для нарахування та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень є по-перше: наявність висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії; по-друге в такому висновку має бути визначено, що отримане поранення є тяжким.
З матеріалів справи судом встановлено, що у період з 07.04.2025 по 08.04.2025 позивач перебував настаціонарному лікуванні в КНП «Міська лікарня №4» Дніпровської міськоїради, а у період з 08.04.2025 по 21.04.2025 – на стаціонарному лікуванні в КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради».
Надалі, позивачем отримано довідку ВЛК КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласноїради» від 21.04.2025 №2025-0421-1120, в якій вказано, що поранення пов`язане із захистом Батьківщини, а також, кваліфіковано поранення за ступенем тяжкості як легке за класифікацією наказу №370 від04.07.2007. Визначено потребу у відпустці за станом здоров`я тривалістю 30календарних днів.
Також, і подальшому довідкою ВЛК ВЧ НОМЕР_2 від 27.05.2025 №2025-0527-1121-7 визначено пов`язаність поранення із захистом Батьківщини, та кваліфіковано поранення за ступенем тяжкості як легке за класифікацією наказу №370 від 04.07.2007. Визначено потребу у відпустці застаном здоров`я тривалістю 30 календарних днів.
При цьому, перебування позивача згідно рекомендацій у довідках ВЛК у відпустках застаном здоров`я тривалістю по 30 календарних днів з 21.04.2025 та з 27.05.2025 не є спірним у даній справі, а відповідач таку обставину не заперечує.
Водночас, спірним є право позивача на отримання додаткової винагородиза періоди перебування його у відпустці за станом здоров`я з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025. 
Так, відповідач, покликається на те, що згідно вищевказаних довідок ВЛК позивач отримав легке поранення, тому не має права на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. згідно положень постанови №168.
Проте, як вбачається з наданих документів, у період з 03.07.2025 по 24.07.2025 позивач знову перебував на стаціонарномулікуванні в умовах КНП «Міська лікарня №9» ЗМР.
Надалі, 09 вересня 2025 року військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_2 проведено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатами якого складено довідку від 09.09.2025 за формою згідно п. 1.6. глави І розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ, згідно якої визначено, що травма (поранення) позивача, отримана 06.04.2025 пов`язана із захистом Батьківщини, за ступенем тяжкості (наказ МОЗ України від 04.07.2007 №370): Травма відноситься до тяжких 04.07.2007. 
Довідка ВЛК містить посилання на коди захворювань(травм) згідно з МКХ-10, а саме: S52.4, S62.4, T06, T70.0, Y36.2, H93.1, M79.50,M24.50, T92.4У довідці також є посилання на документи про причинні зв`язки: довідка про обставини травми № 1978/175/208 від 18.04.2025, видано: ТВО командира в/ч НОМЕР_1 , Медична карта стаціонарного (амбулаторного) хворого або витяг з неї №13278 від 08.04.2025, видано: КНП МЛ №4 ДМР, Медична карта стаціонарного (амбулаторного) хворого або витяг з неї № 8732 від 21.04.2025, видано: КНП ЧОЛ ЧОР, Медична карта стаціонарного (амбулаторного) хворого або витяг з неї № 3245 від 24.07.2025, видано: КНП МЛ №9 ЗМР.
Тобто, довідкою виданою після проходження стаціонарного лікування більш пізніше, ніж довідки від 21.04.2025 №2025-0421-1120 та від 27.05.2025 №2025-0527-1121-7, визначено, що травма (поранення) позивача, отримана саме 06.04.2025, тобто та, про яку йшлось у попередніх довідках, є тяжкою. Доказів скасування такої довідки чи визнання її нечинною суду не надано.
Також, в подальшому експертною командою з оцінювання повсякденногофункціонування особи КНП «Міська лікарня №9» ЗМР ухвалено рішення №245/26/429/4Р від 05.02.2026, яким ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи за пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Отже, враховуючи висновок ВЛК у довідці від 09 вересня 2025 року № 2025-0908-1358-0876-0, суд висновує, що наявні підстави для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди збільшеної до 100 000,00 грн. за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, отриманого 06.04.2025 у період з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025, що мало бути здійснено відповідачем, в тому числі, на момент звільнення позивача зі служби.
Тож, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність у вигляді ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, , передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 №168 у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у періоди з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025.
Тому, приймаючи до уваги повноваження суду при вирішенні справи, передбачені статтею 245 КАС України, суд вважає що належним способом захисту порушених прав позивача в спірних правовідносинах буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 №168 у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у періоди з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025.
Крім того, щодо вимог про перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, у тому числі надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія у тому числі грошової допомоги для оздоровлення за 2024 -2026 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 - 2026 роки) для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням із урахуванням раніше виплачених сум із врахуванням (застосуванням) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2024, 01.01.2025, 01.01.2026 на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 16.12.2024 по 06.03.2026 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п. 1 ст. 10 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям виплачуються, зокрема, грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Згідно з пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови №704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Згідно з пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, що містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
Застосування цих нормативних актів у подібних правовідносинах вже було предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 Верховний Суд дійшов наступних висновків: “21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив постанову №103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у постанові № 704 пункт 4 викладений в такій редакції: “установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14”. Станом на 01.03.2018 пункт 4 Постанови №704 визначав, що під час обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. Закон України від 05.10.2000 №2017-III “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” (далі Закон №2017) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій. Державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону №2017-III). Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Верховний Суд у постанові від 12.09.2022 (справа №500/1813/21) сформулював наступні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах: з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом країни "Про Державний бюджет України на 2021 рік", в осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік); встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної робітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2024 року у справі №580/12209/23, яка відповідає усталеній позиції щодо надання судового захисту фактично порушеному праву.
24.02.2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб”(в подальшому - Постанова № 103), якою п. 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Таким чином, з 24.02.2018 змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме - замість “розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року)” передбачено використання “розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року”.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та нечинним п. 6 Постанови № 103, яким п. 4 Постанови № 704 викладений у новій редакції.
Отже починаючи з 29.01.2020 відновлено дію п. 4 Постанови № 704 у редакції, яка передбачає використання розрахункової величини, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року).
Відтак з прийняттям постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 розрахункову величину для обчислення розміру посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями змінено з “розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року” на “розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року”.
12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704», пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Пунктом 3 Постанови № 481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
Таким чином, з дня набрання чинності Постановою №481 (20.05.2023) Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1 762,00 грн.
Проте рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
Згідно з частинами першою - третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
З огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19 та від 10.01.2023 у справі № 340/507/22).
Отже, пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, що стосуються реалізації конституційного права на соціальний захист, і сформулював юридичні позиції, згідно з якими за Конституцією України певні категорії громадян України потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, Рішення від 17.03.2004 № 7-рп/2004, Рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016).
Так, у рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов`язані з особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захист суверенітету і територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України); потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.
У первинній редакції пункту 4 Постанови № 704 Кабінет Міністрів України визначив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями прожитковий мінімум, встановлений законом на поточний рік, як державний соціальний стандарт, встановлений законом, який був покликаний забезпечити достатній рівень життя військовослужбовців на фоні росту цін та інфляції в країні та уникнути необхідності одноразових, штучних підвищень грошового забезпечення за рахунок видання окремих нормативно-правових актів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою, зокрема визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України (положення статті 2 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).
Згідно з приписами статті 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти.
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Постанови № 704 необхідність її прийняття була зумовлена потребою реформування системи грошового забезпечення військовослужбовців, оптимізації структури грошового забезпечення та підвищення рівня грошового забезпечення військовослужбовців, який узгоджено з мінімальною заробітною платою в державі шляхом установлення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням у співвідношенні до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Натомість пункт 4 Постанови № 704 в редакції пункту 2 Постанови № 481 замінює такий державний соціальний стандарт як прожитковий мінімум на сталу величину – 1762,00 грн, застосування якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців не лише суттєво зменшує їх розміри окладів, а й зводить нанівець мету прийняття Постанови № 704 як такої.
Така зміна правового регулювання щодо розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців скасовує основну новелу пункту 4 Постанови № 704, яка полягала в тому, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням співвідносилися до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлюється законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік, а також призводить до збільшення питомої частки додаткових видів грошового забезпечення, що нівелює ідею оптимізації структури грошового забезпечення та гарантії захищеності грошового забезпечення військовослужбовців від негативних економічних факторів.
Приписи пункту 4 Постанови № 704 у первинній редакції відповідали вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який запровадив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів різних категорій публічних службовців саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24.
З огляду на викладене слід зазначити, що розмір посадового окладу, окладу за військовими (спеціалізованими) званням позивача повинен розраховуватися виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024, 01.01.2025, 01.01.2026 на відповідний тарифний коефіцієнт, а не станом на 01.01.2018.
Враховуючи наведене вище, суд висновує, що відповідач нараховував позивачу грошове забезпечення за період з 16.12.2024 до 06.03.2026 (включно) із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01 січня 2018 року, що не спростовано відповідачем. Таку бездіяльність відповідача суд визнає протиправною.
З метою захисту порушеного права позивача суд прийшов висновку про те, що відповідача необхідно зобов`язати здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення позивача (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 16.12.2024 до 06.03.2026 з урахуванням розміру прожитковиих имінімуму, встановленого станом на 01.01.2024, 01.01.2025, 01.01.2026.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом, розподіл судових витрат на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у вигляді ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 №168 у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у періоди з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 №168 у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у періоди з 21.04.2025 по 21.05.2025 та з 27.05.2025 по 27.06.2025.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) виплаченого за період з 16.12.2024 до 06.03.2026 без врахування розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 01 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” станом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” станом на 01.01.2025, на відповідний тарифний коефіцієнт; встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2026 рік” станом на 01.01.2026, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення), виплаченого за період з 16.12.2024 до 06.03.2026, виходячи з розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” станом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт; встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” станом на 01.01.2025, на відповідний тарифний коефіцієнт; встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2026 рік” станом на 01.01.2026, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням виплачених сум. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення у повному обсязі складено та підписано 10 червня 2026 року.

Суддя Л.Я. Максименко