ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 461/5622/23 
провадження № 61-2678 св 26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - Львівська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - управління комунальною власністю департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2026 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2023 року Львівська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - управління комунальною власністю департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просила суд витребувати 
у ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення, загальною площею 31,2 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що при вивченні документів на виконання ухвали Львівської міської ради від 11 жовтня 2018 року № 4035, зокрема, щодо списання багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 
з балансового обліку ЛКП «Снопківське» встановлено, що право приватної власності на квартиру  АДРЕСА_2 у цьому будинку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2019 року№ 3-1118. До квартири належать спірні нежитлові (господарські) приміщення під ін. XIV/9,4 кв. м 
та XV/21,8 кв. м. При порівнянні поверхового плану на підвал будинку, 
технічного паспорту на квартиру та викопіювання з поверхового плану на приміщення під ін. 8-1 та 8-2 встановлено, що приміщення, позначене на поверховому плані ін. 8-1, є приміщенням, яке позначене на технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_2 під ін. XIV, а приміщення,позначене під ін. 8-2, відповідає приміщенню під ін. ХV. Квартира була зареєстрована за продавцями на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Львівської міської ради 21листопада 1995 року та свідоцтва про право на спадщинувід 18 червня 2019 року, в якому вперше було проведено реєстрацію права на вказану квартиру. А державна реєстрація прав не є підставою для набуття права власності.  
Спірні нежитлові приміщення, площею 31,2 кв. м, були предметом договору оренди з творчим праівником творчого колективу при ЛСХУ ОСОБА_2 , проте пізніше договір було розірвано на підставі його заяви. 
З інформації, що міститься в свідоцтві, вбачається, що квартира АДРЕСА_2 із згаданими приміщеннями належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 21 листопада 1995 року №04063, на підставі розпорядження 
від 21 листопада 1995 року№ 826. Галицька районна адміністрація надала витяг з розпорядження від 21 листопада 1995року № 803 «Про передачу квартир у власність громадян» та витяг з додатку до цього розпорядження, згідно яких 
  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 передавалась у власність квартира  АДРЕСА_2 , до складу якої входила тільки комора в підвалі площею 10,4 кв. м без спірних господарських приміщень. 
На момент прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебував у комунальній власності на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 14 квітня 1987року № 222.
Оскільки весь будинок по  АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, то і всі нежитлові примішщення у ньому, які не були приватизовані та не відчужені на підставі відповідних правочинів, залишаються у комунальній власності і лише власнику належить право розпорядження власністю. 
Львівська міська рада не приймала жодних рішень про передачу спірних нежитлових приміщень, площею 31,2 кв. м, у власність ОСОБА_3 , яка пізніше продала їх ОСОБА_1 , а тому майно підлягає витребуванню в останнього власника. 
Львівська міська рада вважала, що зазначені приміщення комунальної власності були вписані у свідоцтво про право власності на квартиру      
АДРЕСА_3 та зареєстровані у ЄДРРП на нерухоме майно незаконно.  
Ураховуючи викладене, Львівська міська рада просила суд її позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2025 року у складі судді Романюка В. Ф. позов Львівської міської ради задоволено.
Витребувано з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення, загальною площею 31,2 кв. м, по АДРЕСА_1 , яке входить до складу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 1853734846101) та позначено у технічному паспорті, складеному 21 березня 2019 року фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 , під ін. XIV/9,4 кв. м, 
XV/21,8 кв. м, які є приміщеннями під ін. 8-1 та 8-2 відповідно до поверхового плану, складеного на будинок за вказаною адресою. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення районного суду мотивовано тим, що рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 14квітня 1987 року № 222 є достатнім доказом виникнення права комунальної власності Львівської міської ради на всі приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 ,а відповідач не надав суду правовстановлюючого документу, який би свідчив про законність набуття продавцями  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 нежитлових приміщень на праві власності. А тому спірні нежитлові приміщення вибули з власності Львівської міської ради поза її волею.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, у задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний будинок на момент прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю»відносився до житлового фонду рад народних депутатів і перейшов у комунальну власність у цілому, у тому числі і спірні нежитлові приміщення. А тому всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Львівська міська рада не приймала рішення про безоплатну передачу спірних нежитлових приміщень у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які в подальшому у складі відчужуваної ними квартири, продали їх ОСОБА_1 .
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказав, що під час придбання спірних нежитлових приміщень ОСОБА_1 правомірно очікував, що  ОСОБА_3 , 
 ОСОБА_4 , ОСОБА_5  мали право розпоряджатися спірними нежитловими приміщеннями, мали право їх відчужувати і що він після отримання цього майна матиме змогу мирно ними володіти. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу знав чи міг знати про те, що спірні нежитлові приміщення продавцям не належать, а їх власником є Львівська міська рада.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак такі відомості права позивача на спірний об`єкт нерухомого майна у державному реєстрі були відсутні.
Таким чином,  ОСОБА_1 , набуваючи 20 червня 2019 року спірне нерухоме майно у власність, укладаючи договір купівлі-продажу про придбання такого майна, який був нотаріально посвідчений, вочевидь не знав і не міг знати про те, що спірні нежитлові приміщення вибули з власності Львівської міської ради поза її волею і щодо можливості існування спору щодо такого майна.
Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вУправлінні комунальної власності обліковується договір оренди нежитлових приміщень від 18 серпня 
1993 року № 1956, укладений з творчим працівником ОСОБА_2 на нежитлові підвальні приміщення під індексами 8-1, 8-2, загальною площею 31,2 кв. м за адресою : АДРЕСА_1 , за умовами якого самостійним предметом договору оренди є спірні нежитлові приміщення, загальною площею 31,2 кв. м, термін дії договору продовжувався. Матеріалисправи не містять доказів на підтвердження цільового використання Львівською міською радою спірних нежитлових приміщень після 1998 року, надання їх в оренду чи у користування, отримання плати за користування спірними приміщеннями. Львівська міська рада протягом такого тривалого часу не проявляла жодного інтересу до спірних приміщень, не цікавилася технічним станом цих приміщень, не використовувала їх за призначенням, не цікавилася тим, ким і з якою ціллю використовуються спірні приміщення.
Суд першої інстанції не врахував те, що більше чотирьох років (на момент пред'явлення позову) відповідач постійно відкрито та добросовісно володіє, користується спірними приміщеннями, утримує їх в належному стані, а Львівська міська рада не надала доказів на спростування цих обставин. 
Таким чином, витребування у  ОСОБА_1 спірних нежитлових приміщень призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини іосновоположних свобод і у такому разі на відповідача як на добросовісного набувача буде покладено індивідувальний і надмірний тягар. 
Апеляційний суд застосував судову практику Великої Палати Верховного Суду щодо захисту добросовісного набувача, обачності при набутті майна, мирного володіння ним майном та заборони втручання держави у таке право, суспільного інтересу та інтересу відповідача, значення державної реєстрації (відсутності обтяження) для набуття майна у власність. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2026 року Львівська міська радазвернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 
2026 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2025 року залишити в силі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2026 року клопотання Львівської міської ради про поновлення строку задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи 
№ 461/5622/23 із Галицького районного суду м. Львова, надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
30 квітня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга Львівської міської ради мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи. 
Суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права (статті 330, 388 ЦК України) без урахування відповідних висновків Верховного Суду щодо «розумної обачності» покупця нерухомого майна та правової природи державної реєстрації прав. Відповідно до принципу «розумної обачності», покупець мав перевірити первинне розпорядження органу місцевого самоврядування. Ігнорування очевидного дефекту в площі майна свідчить про те, що набувач міг і повинен був знати про незаконність набуття продавцями цих приміщень. Відтак, він не є добросовісним у розумінні статті 388 ЦК України.
Апеляційний суд не врахував висновок постанови Верховного Суду від 24 січня 
2020 року у справі № 910/10987/18, згідно з яким державна реєстрація не є підставою набуття права власності. Оскільки майно вибуло з володіння Львівської міської ради поза її волею (шляхом вписання в свідоцтво площ, які не охоплювалися розпорядженням), право власності у родини ОСОБА_8 на вказані 31,2 кв. м не виникло, а отже, вони не мали права його відчужувати. 
У постановах від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 і від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статус добросовісного набувача не є автоматичним, а добросовісний набувач, який має намір придбати нерухоме майно, повинен виявляти розумну обачність, ознайомитися не лише з даними реєстру, а й з первісними документами, що підтверджують право власності продавця.
Крім того, зазначає, що у справі № 461/592/21 щодо цього самого будинку вже було ухвалено рішення про витребування аналогічного приміщення у власність громади. Апеляційний суд не надав оцінки цьому факту, чим порушив принцип єдності судової практики. Витребування майна у даній справі відповідає «суспільному інтересу», оскільки спірні приміщення є нежитловим фондом, який був предметом оренди і їх повернення необхідне для забезпечення майнових потреб територіальної громади.
Також зазначає, що районним судом було ураховано обставини, вказані у вироку 
у справі № 461/9215/20 щодо незаконного заволодіння іншими підвальними приміщеннями у цьому самому будинку. Вироком Галицького районного суду 
від 12 листопада 2024 року у справі № 461/9215/20 встановлено факт шахрайства.
Суд апеляційної інстанції проігнорував, що спірне майно (31,2 кв. м) за своєю правовою природою є об`єктом, який взагалі не підлягав приватизації разом із квартирою, оскільки мав статус орендованої майстерні. Відсутність реєстрації цього об`єкта за змістом у електронному реєстрі не означає відсутність права власності громади, оскільки воно виникло ще у 1987 році і є чинним у силу закону.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Алєшка А. С., в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки та з встановленими судом фактичними обставинами справи. Зазначає, що він купував квартиру як одне ціле, є добросовісним набувачем, не знав і не міг знати про ті обставини, на які посилається Львівська міська рада. Посилання на вирок у справі № 461/9215/20 не має жодного відношення до відповідача, а доводи щодо певних судових рішень Верховного Суду є нерелевантними до обставин цієї справи. При цьому зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм права, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
При вивченні документів на виконання ухвали Львівської міської ради 
від 11 жовтня 2018 року № 4035, зокрема, щодо списання багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 з балансового обліку ЛКП «Снопківське» з`ясувалося, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 у даному будинку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2019 року, укладеного з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого державним нотаріусом П ?ятої львівскої державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартира складається з чотирьох житлових кімнат та кухні. Житлова площа квартири 72,8 кв. м, загальна площа 99,2 кв. м, підвал ХІІ/10.2 кв. м, господарське приміщення ХІУ/9.4 кв. м та господарське приміщення ХУ/21.8 кв. м, загальною площею 43.3 кв. м.
У договорі купівлі-продажу зазначено, що ця квартира належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № Г-04063, виданого 
21 листопада1995 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 21 листопада 1995 за №826, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 15052 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 червня 2019 року П ?ятою Львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим 
№ з-1084, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 червня 2019 року, номер запису про право власності 32031616, реєстраційний номер об ?єкта нерухомого майна1853734846101.
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об ?єктів нерухомого майна щодо об ?єкта нерухомості, виданою 30червня 2023 року, квартира     АДРЕСА_3 зареєстрована 20 червня 2019 року на праві власності за  ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.
Відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради від 21 листопада 1995 року № 803 «Про передачу квартир у власність громадян» та витягу з додатку до даного розпорядження 
  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,    ОСОБА_9 та  ОСОБА_5 передавалась у спільну сумісну власність квартира       АДРЕСА_3 , загальна площа квартири 98,10 кв. м, до складу якої входила комора в підвалі, площею 
10,4 кв. м, без господарського приміщення ХІУ/9.4 кв. м та господарського приміщення ХУ/21.8 кв. м, загальною площею 43,3 кв.м.
Згідно опису об`єкт нерухомого майна складається, зокрема з господарських приміщень під ін. XIV/9,4 кв. м та XV/21,8 кв. м.
Суд першої інстанції при порівнянні поверхового плану на підвал будинку, технічного паспорту на квартиру та викопіювання з поверхового плану на приміщення 
під ін. 8-1 та 8-2 встановив, що приміщення, позначене на поверховому плані ін. 8-1, є приміщенням, яке позначене на технічному паспорті на квартиру 
АДРЕСА_4 ежитлові приміщення комунальної власності під ін. 8-1 та 8-2, загальною площею 31,2 кв. м, були предметом договору оренди від 18 серпня 1993 року, укладеного з творчим працівником, членом творчого колективу при ЛСХУ ОСОБА_2 , договір було розірвано на підставі заяви орендаря ОСОБА_2  від 28 липня 1998 року.
Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів 
від 14 квітня 1987 року № 222 будинок по  АДРЕСА_5 уцілому був переданий у комунальну власність. 
Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів рішенням від 24 грудня 1991року № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» було затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів м. Львова.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга Львівської міської ради задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою і другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Судами встановлено, що спірний житловий будинок за адресою:  
АДРЕСА_1 на момент прийняття постанови Кабінету Міністрів України 
від 05 листопада 1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» перебував у комунальній власності на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 14 квітня 1987 року № 222 у цілому, у тому числі і нежитлові приміщення під ін. XIV 9,4 кв. м та XV 21,8 кв. м.
При вивченні документів на виконання ухвали Львівської міської ради від 11 жовтня 2018 року№ 4035, зокрема, щодо списання багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 з балансового обліку ЛКП «Снопківське» позивач указував, що з`ясувалося, що право приватної власності на квартиру  АДРЕСА_2 у цьому будинку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 ,   ОСОБА_10 та ОСОБА_5 . 
Зі вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що квартира складається з чотирьох житлових кімнат та кухні. Житлова площа квартиристановить 72.8 кв. м, загальна площа - 99.2 кв. м, підвал ХІІ/10.2 кв. м, господарське приміщення 
ХІУ/9.4 кв. м та господарське приміщення ХУ/21.8 кв. м, загальною 
площею 43,3 кв. м.
Відповідно до частина першої статті 380 ЦК України житловий будинок як об`єкт права власності є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначеною для постійного у ній проживання. 
Житловий будинок квартирного типу згідно зі статтею 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном), до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі (квартири), речові права на які підлягали та підлягають державній реєстрації.
Суди вірно вказали, що оскільки спірний житловий будинок у цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Рішень про безоплатну передачу нежитлових приміщень, площею 31,2 кв. м, які є предметом спору, у власність  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , які в подальшому у складі відчужуваної ними квартири продали їх ОСОБА_1  не приймалося 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівська міська рада посилалася на те, що спірні нежитлові приміщення,площею 31,2 кв. м, які є предметом спору, у власність 
 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_9 , ОСОБА_5 не передавалися, а відтак вони вибули з власності Львівської міської ради поза її волею, що є підставою для витребування цих приміщень в останнього набувача - ОСОБА_1 .
Апеляційний суд скасував рішення районного суду про задоволення позову та ухвалив власне рішення про відмову в позові і Верховний Суд з таким рішенням погоджується. 
Статтею 13 Контитуції України визначається, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.
Відповідно до частин першої та другої статті 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом 
(стаття 328 ЦК України).
Відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно зі статтею 387 ЦК Українивласник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто це здійснюєтьсянезалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до положень статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя 
статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду упостанові від 22 січня 2020 року у справі 
№ 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) сформулювала висновки, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Подібні за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та інших.
Як вірно встановлено судами нежитлові приміщення,загальною площею 31,2 кв. м у житловому будинку  АДРЕСА_1 , які є предметом спору в даній справі, вибули з володіння Львівської міської ради поза її волею.
При цьому останній набувач спірних нежитлових приміщень у комплексі квартири -   ОСОБА_1 набув право власності на нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2019 року.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав (див.: близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 922/3537/17 (пункт 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 
(пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема:постанови від 26 червня 2019 року у справі 
№ 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема:постанови від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 211), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі 
№ 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у статті 388 ЦК України».
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна, з`ясовуючи чи знала/могла знати вказана особа про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (див.: пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року 
у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) та інших.
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання 
статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18)), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Такі висновки містяться у пункті 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 
2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)та інших.
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що під час придбання спірних нежитлових приміщень ОСОБА_1 правомірно очікував, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали право розпоряджатися спірними нежитловими приміщеннями, позначеними XIV 9,4 кв. м та XV 21,8 кв. м, загальною площею 31,2 кв. м, мали право їх відчужувати і, що він, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ними володіти.Органи державної влаид також перевіряли цю інформацію і жодних обмежень чи заборон у відчуженні майна не встановили. 
Позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його, а не відповідача, процесуальним обов'язком, на підтвердження того, що  ОСОБА_1 у момент укладення договору купівлі-продажу знав чи міг знати про те, що спірні нежитлові приміщення продавцям не належатьі що їх власником є Львівська міська рада.Доводи касаційної скарги про те, що відповідач при належній обачності міг би перевірити/догадатися, що є проблеми у придбаннні майна, при відсутності заборон чи обмежень у відповідному Реєстрі виходять за межі розумності та вочевидь є припущеннями. 
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак такі відомості права позивача на спірний об`єкт нерухомого майна у державному реєстрі були відсутні.Така судова практика є сталою і незмінною (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 рокуу справі № 344/16879/15-ц, провадження № 14-31цс20, від 18 вересня 2024 рокуу справі № 914/1785/22, провадження 
№ 12-31гс24 та інші).
Крім того, судами вірно враховано презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, на чому наголошено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 
2024 рокуу справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23.
Таким чином,  ОСОБА_1 , набуваючи 20 червня 2019 року спірне нерухоме майно у власність, укладаючи договір купівлі-продажу, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки належності цих приміщень на праві власності продавцям:  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 , вочевидь не міг знати про те, що спірні нежитлові приміщення вибули з власності Львівської міської ради поза її волею і щодо можливості існування спору щодо такого майна.
Суд також звернув увагу на відсутність протягом значно тривалого часу інтересу Львівської міської ради до спірних нежитлових приміщень, що, за висновком суду, вочевидь доводить те, що вибуття нерухомого майна з комунальної власності не становить «суспільний», «публічний» інтерес та не порушує інтереси територіальної громади.
Таким чином, витребування у  ОСОБА_1 спірних нежитлових приміщень призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини іосновоположних свобод.
Посилання касаційної скарги про неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є безпідставними і нерелевантними до обставин цієї справи. У кожній справі суди виходять з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Так, посилання на постанову Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі 
№ 910/10987/18 про те, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності, є вірним. Проте за обставинами цієї справи право власності в останнього набувача виникло на підставі договору купівлі-продажу при неспростованій позивачем (це його процесуальний обов'язок) законодавчій презумпції правомірності правочину. При цьому добросовісний набувач як особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, повністю покладалася на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухомемайно.Таких обтяжень не було. 
Посилання касаційної скарги на інше судове рішення щодо нерухомого майна по цьому самому будинку, як і посилання на вирок щодо посадової особи не мають жодного відношення до відповідача і не є преюдиційними обставинами для справи, яка переглядається. 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у постанові суду апеляційної інстанції, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону 
(стаття 400 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення. 
Постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк