КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2026 року м. Київ справа №320/61870/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального управління Служби безпеки України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального управління Служби безпеки України (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії щодо відмови Центрального управління Служби безпеки України викладеної в листі від 02.12.2025 № 17/8/1-6253нт, у наданні інформації щодо: чи заводилася/велася стосовно ОСОБА_1 оперативно-розшукова справа у 2024 році; номер та дату такої оперативно-розшукової справи; чи обмежувалися права і свободи ОСОБА_1 під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; якщо права і свободи ОСОБА_1 обмежувалися, повідомити дату та номер відповідного судового рішення/ рішень та суд, що його/їх ухвалював;
- зобов`язати Центральне управління Служби безпеки України надати запитувану інформацію щодо того: чи заводилася/велася стосовно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України ID карта НОМЕР_1 ) оперативно-розшукова справа у 2024 році; номер та дату такої оперативно-розшукової справи; чи обмежувалися права і свободи ОСОБА_1 під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; якщо права і свободи ОСОБА_1 обмежувалися, повідомити дату та номер відповідного судового рішення/рішень та суд, що його/їх ухвалював.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що листом від 24.11.2025 вона звернулася до 8 управління Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України та просила надати інформацію про те, чи заводилася/велася стосовно неї оперативно-розшукова справа у 2024 році, номер та дату такої справи, чи обмежувалися її права і свободи під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, а у разі обмеження таких прав — повідомити дату, номер відповідного судового рішення/рішень та суд, який його/їх ухвалив. Позивач зазначає, що листом від 02.12.2025 №17/8/1-6253нт їй відмовлено у наданні запитуваної інформації з посиланням на абзац десятий статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», відповідно до якого забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. На думку позивача, така відмова є протиправною, оскільки рішення за результатами відповідної оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності фактично вже прийнято. В обґрунтування цього позивач посилається на те, що за матеріалами Служби безпеки України було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, її затримано 17.11.2024 у порядку статті 208 КПК України, у подальшому ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.11.2024 до неї застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а досудове розслідування завершено та обвинувальний акт направлено до Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/2922/25, провадження №1-кп/750/372/25. Позивач також зазначає, що підставами для внесення відомостей до ЄРДР стали рапорт оперуповноваженого 1 сектору 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України Пушок Д.А. від 16.11.2024 №17/8/1-4817нт, повідомлення 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України про протиправне діяння, що містить ознаки злочину, від 16.11.2024 №17/8/1-4818, а також повідомлення 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України щодо вчинення громадянами України кримінальних правопорушень від 16.11.2024 №17/8/1-4819нт. Позивач вказує, що у зазначених документах викладені дані про її можливу причетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а також наведені відомості про спосіб зв`язку, мобільний телефон, ІМЕІ, номери мобільних операторів та дії, які, за версією органу досудового розслідування, вчинялися за допомогою мобільного телефону. Позивач вважає, що оскільки такі матеріали використані як приводи та підстави для початку досудового розслідування, то оперативно-розшукова або контррозвідувальна діяльність у цій частині завершилася, а тому заборона на надання інформації про її проведення або непроведення вже не може застосовуватися. Крім того, позивач посилається на те, що відповідні документи, на її думку, містять детальний опис відомостей, отриманих у ході оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності, і таким відомостям фактично надано статус «не таємно». За таких обставин позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав відмовляти у наданні інформації. Окремо позивач посилається на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про державну таємницю», зазначаючи, що запитувана нею інформація не належить до державної таємниці, таємниці досудового розслідування, конфіденційної або службової інформації. Позивач вказує, що відповідач не навів належного обґрунтування обмеження доступу до запитуваної інформації, не довів наявності передбачених законом підстав для відмови та не застосував критерії, визначені частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». З огляду на це позивач вважає, що наявні усі підстави для задоволення вимог позову.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/61870/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 адміністративну справу №320/61870/25 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В матеріалах справи наявні:
-відзив на позовну заяву, згідно якого Служба безпеки України зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач послався на положення частини десятої статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та статті 9 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», відповідно до яких забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності або відповідних заходів. На думку відповідача, саме зазначені норми права виключають можливість надання позивачу запитуваної інформації. З огляду на наведене відповідач вважає відмову у наданні інформації законною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства. У зв`язку з цим Служба безпеки України просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач зазначає, що не погоджується з доводами відповідача про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Позивач вказує, що відповідач як на єдину підставу для відмови послався на статтю 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та статтю 9 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», відповідно до яких забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. На переконання позивача, можливе продовження оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності щодо інших осіб або щодо інших обставин не впливає на можливість надання інформації саме щодо тієї діяльності, матеріали якої стали приводом для початку досудового розслідування, описаного у позовній заяві. Також у відповіді на відзив позивач звертає увагу, що відповідач не навів належних заперечень щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про державну таємницю», не обґрунтував належним чином правовий режим запитуваної інформації та не довів наявності підстав для обмеження доступу до неї. У зв`язку з цим позивач вважає, що відповідачем не надано ґрунтовних заперечень проти позову, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України. 
Підставами для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стали рапорт оперуповноваженого 1 сектору 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України ОСОБА_2 від 16.11.2024 №17/8/1-4817нт, повідомлення 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України про протиправне діяння, що містить ознаки злочину, від 16.11.2024 №17/8/1-4818, а також повідомлення 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України щодо вчинення громадянами України кримінальних правопорушень від 16.11.2024 №17/8/1-4819нт.
У зазначених документах наведені відомості про можливу причетність ОСОБА_1 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, зокрема, відомості про встановлення контакту з нею представником ворожої спецслужби за допомогою месенджера Telegram, а також інформація про мобільний телефон, ІМЕІ, номери мобільних операторів та дії, які, за версією органу досудового розслідування, вчинялися за допомогою мобільного телефону.
17.11.2024 ОСОБА_1 затримано у порядку статті 208 КПК України. 
У подальшому ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.11.2024 до неї застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
Досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 завершено, а обвинувальний акт направлено до Деснянського районного суду м. Чернігова, справа №750/2922/25, провадження №1-кп/750/372/25.
24.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до 8 управління ДВКР СБ України із запитом, у якому просила повідомити: чи заводилася/велася стосовно неї оперативно-розшукова справа у 2024 році; номер та дату такої оперативно-розшукової справи; чи обмежувалися її права і свободи під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; якщо права і свободи обмежувалися, повідомити дату та номер відповідного судового рішення/рішень та суд, який його/їх ухвалював.
Листом від 02.12.2025 №17/8/1-6253нт Службою безпеки України відмовлено у наданні запитуваної інформації. Підставою для відмови зазначено те, що відповідно до абзацу десятого статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності.
Не погоджуючись із такою відповіддю, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб — на свій вибір. Водночас здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, захисту репутації або прав інших людей, запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України. Згідно зі статтею 2 цього Закону на Службу безпеки України покладається, зокрема, захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, оборонного потенціалу, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про Службу безпеки України» систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України. Центральне управління Служби безпеки України, інші органи та установи, що входять до системи Служби безпеки України, є юридичними особами.
Відповідно до статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право проводити гласні і негласні оперативні заходи у порядку, визначеному Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».
Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначає правові засади здійснення оперативно-розшукової діяльності. Відповідно до статті 2 цього Закону оперативно-розшукова діяльність — це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється, зокрема, оперативними підрозділами Служби безпеки України.
Статтею 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено підстави для проведення оперативно-розшукової діяльності. Такими підставами є наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, зокрема інформації про кримінальні правопорушення, що готуються, осіб, які готують вчинення кримінального правопорушення, осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, суду або ухиляються від відбування покарання, а також інші обставини, визначені законом.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» у разі виявлення ознак кримінального правопорушення оперативний підрозділ, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, зобов`язаний невідкладно направити зібрані матеріали, у яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, до відповідного органу досудового розслідування для початку та здійснення досудового розслідування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.
Статтею 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено права підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність. Зокрема, відповідні підрозділи мають право проводити гласні та негласні оперативно-розшукові заходи, використовувати оперативні й оперативно-технічні засоби, а окремі заходи, які тимчасово обмежують конституційні права особи, проводяться з дотриманням вимог закону та за наявності відповідних судових рішень у випадках, передбачених законодавством.
Статтею 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» встановлено гарантії законності під час здійснення оперативно-розшукової діяльності. Відповідно до цієї норми під час здійснення оперативно-розшукової діяльності не допускається порушення прав і свобод людини та юридичних осіб. Окремі обмеження цих прав і свобод мають винятковий і тимчасовий характер і можуть застосовуватися лише у випадках, передбачених законом.
Абзацом десятим статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що забороняється передавати і розголошувати відомості про заходи безпеки та осіб, взятих під захист, або такі, що можуть зашкодити слідству чи інтересам людини, безпеці України. Також забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом.
Статтею 10 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено напрями використання матеріалів оперативно-розшукової діяльності. Зокрема, матеріали оперативно-розшукової діяльності можуть використовуватися як приводи та підстави для початку досудового розслідування. Водночас саме по собі використання окремих матеріалів оперативно-розшукової діяльності як приводу або підстави для початку досудового розслідування не скасовує спеціального режиму доступу до іншої інформації, що стосується факту проведення або непроведення оперативно-розшукової діяльності, її організації, форм, методів, реквізитів відповідних справ або заходів.
Відповідно до Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» контррозвідувальна діяльність є спеціальним видом діяльності у сфері забезпечення державної безпеки України, яка здійснюється уповноваженими органами, зокрема Службою безпеки України, з метою попередження, своєчасного виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» органи, підрозділи та співробітники Служби безпеки України, які здійснюють контррозвідувальну діяльність, мають право проводити відповідні контррозвідувальні заходи, у тому числі із застосуванням передбачених законом сил, засобів, форм і методів. Окремі заходи, пов`язані з тимчасовим обмеженням прав і свобод людини, проводяться у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» відомості про організацію, плани, зміст, форми, методи, засоби, фінансування та матеріально-технічне забезпечення, результати контррозвідувальної діяльності, а також про осіб, які співпрацюють або співпрацювали на конфіденційній основі з органами та підрозділами, що здійснюють таку діяльність, належать до інформації з обмеженим доступом у порядку, визначеному законом. Закон також встановлює заборону розголошення інформації щодо проведення або непроведення стосовно певної особи контррозвідувальних заходів до прийняття рішення за результатами такої діяльності.
Закон України «Про інформацію» визначає загальні правові засади створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони та захисту інформації. Відповідно до статті 5 цього Закону кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Водночас реалізація права на інформацію не повинна порушувати права, свободи і законні інтереси інших осіб, права та інтереси юридичних осіб, а також інтереси держави.
Згідно зі статтею 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.
Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, а також до інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація — це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, яка була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація та службова інформація.
Частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, захисту репутації або прав інших людей, запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Частиною сьомою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» таємна інформація — це інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до службової може належати, зокрема, інформація, що міститься у документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, а також інформація, зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію — це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно зі статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Закон України «Про державну таємницю» регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України. Відповідно до статті 8 цього Закону до державної таємниці у сфері державної безпеки та охорони правопорядку може належати інформація про особовий склад органів, що здійснюють оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність, про засоби, зміст, плани, організацію, фінансування, матеріально-технічне забезпечення, форми, методи і результати оперативно-розшукової, розвідувальної і контррозвідувальної діяльності, а також інші відомості, визначені законом.
Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.01.2024 у справі №990/161/23, відповідно до якої запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто так званого «трискладового тесту». 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Водночас при застосуванні Закону України «Про доступ до публічної інформації» суд має враховувати спеціальне законодавство, яке регулює правовий режим окремих видів інформації, зокрема інформації у сфері оперативно-розшукової та контррозвідувальної діяльності. 
Загальні гарантії доступу до публічної інформації не скасовують спеціального правового режиму відомостей, розголошення яких може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оперативній спроможності органів державної безпеки, інтересам досудового розслідування або іншим охоронюваним законом інтересам.
Так, предметом спору у цій справі є правомірність відмови Центрального управління Служби безпеки України, викладеної у листі від 02.12.2025 №17/8/1-6253нт, у наданні позивачу інформації про те, чи заводилася/велася стосовно неї оперативно-розшукова справа у 2024 році, номер та дату такої справи, чи обмежувалися її права і свободи під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також реквізити відповідних судових рішень у разі такого обмеження.
Суд звертає увагу, що запитувана позивачем інформація безпосередньо стосується факту проведення або непроведення стосовно неї оперативно-розшукової діяльності та/або контррозвідувальної діяльності, можливого заведення оперативно-розшукової справи, її реквізитів, а також відомостей щодо наявності судових рішень, якими могли обмежуватися права і свободи особи у зв`язку з проведенням відповідних заходів.
Тобто позивач просить надати не загальну статистичну, організаційну чи довідкову інформацію, а інформацію, яка прямо охоплюється спеціальним правовим режимом, встановленим Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», Законом України «Про контррозвідувальну діяльність», Законом України «Про державну таємницю» та Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Саме спеціальний режим доступу до інформації про оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність є визначальним для правильного вирішення цього спору. 
Суд зазначає, що Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність» прямо встановлює заборону оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття відповідного рішення також регулюється законом, а не визначається на розсуд запитувача або суду поза межами спеціального правового режиму.
Аналогічно, Закон України «Про контррозвідувальну діяльність» встановлює особливий режим охорони відомостей щодо організації, змісту, форм, методів, засобів і результатів контррозвідувальної діяльності, а також щодо проведення або непроведення відповідних заходів.
Суд не погоджується з доводами позивача про те, що сам факт внесення відомостей до ЄРДР, затримання позивача, застосування до неї запобіжного заходу та направлення обвинувального акта до суду автоматично свідчать про втрату запитуваною інформацією режиму обмеженого доступу.
Використання окремих матеріалів оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності як приводів та підстав для початку досудового розслідування не є тотожним розкриттю всієї інформації про факт заведення оперативно-розшукової справи, її номер, дату, зміст, обсяг, види проведених заходів, реквізити судових рішень або інші відомості, пов`язані з організацією та здійсненням відповідної діяльності. Таке використання не означає автоматичного розсекречення або зняття обмеженого режиму доступу з усієї сукупності інформації, пов`язаної з оперативно-розшуковою чи контррозвідувальною діяльністю.
Суд також враховує, що надання відповіді на питання про те, чи заводилася або не заводилася стосовно конкретної особи оперативно-розшукова справа, саме по собі є повідомленням інформації про проведення або непроведення стосовно цієї особи оперативно-розшукової діяльності. А така інформація прямо охоплюється спеціальним обмеженням, встановленим законом.
Посилання позивача на те, що в окремих документах кримінального провадження вже наведено певні відомості, які отримані у ході оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності, не спростовує правомірності відмови відповідача. Наведення окремих фактичних даних у документах, що стали підставою для початку досудового розслідування, не означає, що Служба безпеки України зобов`язана підтвердити або спростувати факт заведення оперативно-розшукової справи, повідомити її номер і дату, а також надати відомості про наявність або відсутність судових рішень щодо обмеження прав особи в межах оперативно-розшукової діяльності.
Суд застосовує до спірних правовідносин критерії частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.01.2024 у справі №990/161/23.
Щодо першого критерію — наявності легітимної мети обмеження доступу — суд зазначає, що запитувана інформація стосується діяльності органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України. Розкриття факту проведення або непроведення оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, реквізитів відповідної справи або інформації про судові рішення, пов`язані з можливим обмеженням прав особи у межах такої діяльності, може стосуватися форм, методів, організації, тактики та результатів діяльності Служби безпеки України. Отже, обмеження доступу до такої інформації має легітимну мету — захист інтересів національної безпеки, запобігання розголошенню відомостей про оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність, а також недопущення створення ризиків для ефективного виконання Службою безпеки України покладених на неї завдань.
Щодо другого критерію — істотності шкоди — суд враховує, що запитувана інформація має індивідуалізований характер та стосується конкретної особи, яка є обвинуваченою у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 111 КК України. Надання такої інформації може призвести до розкриття відомостей про наявність або відсутність оперативно-розшукових або контррозвідувальних заходів, напрями їх здійснення, часові межі, процесуальне оформлення, а також потенційно — про способи отримання інформації, що була використана у кримінальному провадженні. Така шкода не є абстрактною, оскільки стосується сфери державної безпеки, протидії розвідувально-підривній діяльності та кримінальному правопорушенню проти основ національної безпеки України.
Щодо третього критерію — співмірності шкоди та суспільного інтересу — суд зазначає, що позивач не довела наявності переважаючого суспільного інтересу в отриманні саме цієї інформації. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів убачається, що запитувана інформація пов`язана передусім з кримінальним провадженням, у якому позивач є обвинуваченою, та може бути використана нею для перевірки законності отримання доказів або формування позиції сторони захисту. Такий приватний інтерес особи у кримінальному провадженні не є тотожним переважаючому суспільному інтересу, який би нівелював спеціальний режим доступу до інформації про оперативно-розшукову або контррозвідувальну діяльність.
Суд наголошує, що право особи на захист у кримінальному провадженні є важливим і гарантується Конституцією України та Кримінальним процесуальним кодексом України. Водночас реалізація такого права має здійснюватися у спосіб і в порядку, передбачені кримінальним процесуальним законом, а не шляхом використання адміністративного судочинства як альтернативного механізму отримання інформації, що може мати значення для кримінальної справи.
Суд враховує, що зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів убачається, що позивач є обвинуваченою у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 111 КК України, а обвинувальний акт щодо неї скеровано до суду. За таких обставин запитувана інформація фактично пов`язана не лише з реалізацією права на доступ до публічної інформації, а й з перевіркою законності отримання відомостей, які могли бути використані у кримінальному провадженні, та потенційною оцінкою допустимості відповідних доказів.
Водночас питання законності збирання доказів, допустимості доказів, наявності або відсутності належних процесуальних підстав для проведення відповідних заходів, а також наслідків можливого порушення порядку їх проведення належать до предмета оцінки суду в межах кримінального провадження. Адміністративний суд у цій справі не наділений повноваженнями підміняти суд, який здійснює кримінальне провадження, та встановлювати обставини, що можуть мати значення для оцінки допустимості доказів у кримінальній справі.
Суд звертає увагу, що у межах кримінального провадження сторона захисту має процесуальні механізми для реалізації своїх прав, у тому числі право заявляти клопотання, ставити питання про допустимість доказів, оспорювати порядок їх отримання та наводити відповідні аргументи перед судом, який розглядає обвинувальний акт. Натомість адміністративне судочинство не може бути використане як інструмент обходу спеціального порядку доступу до матеріалів кримінального провадження або як спосіб отримання інформації, яка прямо стосується оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності.
Суд також зазначає, що позивач не довела, що без отримання саме запитуваної інформації у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» її права є порушеними таким чином, який не може бути усунутий у межах кримінального провадження. Саме лише бажання отримати підтвердження або спростування факту заведення оперативно-розшукової справи, її номеру, дати та реквізитів судових рішень не створює обов`язку Служби безпеки України розкривати відомості, які законом віднесені до інформації зі спеціальним режимом доступу.
Доводи позивача про те, що відповідач не мав підстав відмовляти у наданні інформації, оскільки матеріали оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності вже використані як підстава для початку досудового розслідування, суд оцінює критично. Закон не містить положення, за яким використання окремих матеріалів для внесення відомостей до ЄРДР або для формування доказової бази у кримінальному провадженні автоматично зобов`язує орган, що здійснює оперативно-розшукову чи контррозвідувальну діяльність, повідомляти особі відомості про факт заведення справи, її реквізити або характер проведених заходів.
Крім того, суд враховує, що запитувана інформація стосується не лише прав позивача, а й охоронюваних законом інтересів держави у сфері національної безпеки, інтересів досудового розслідування, а також ефективності діяльності органу, який здійснює оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність. За таких обставин баланс між правом позивача на доступ до інформації та необхідністю захисту інтересів національної безпеки у цій справі має бути визначений на користь збереження спеціального режиму доступу до запитуваних відомостей.
Суд також бере до уваги, що позивач просить зобов`язати відповідача надати не лише інформацію про наявність або відсутність оперативно-розшукової справи, але й її номер і дату, а також реквізити судових рішень щодо можливого обмеження прав і свобод. Такі відомості у своїй сукупності можуть розкрити не тільки факт здійснення або нездійснення відповідних заходів, а й часові межі, спрямованість, інтенсивність та процесуальне оформлення оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності. У контексті кримінального провадження за ч. 2 ст. 111 КК України розкриття таких відомостей може завдати істотної шкоди охоронюваним законом інтересам.
Суд не заперечує загального права особи на інформацію, однак таке право не є абсолютним. Воно може бути обмежене законом, якщо таке обмеження має легітимну мету, є необхідним та пропорційним. У цій справі суд дійшов висновку, що відмова відповідача ґрунтується на спеціальних нормах законодавства, які регулюють доступ до інформації про оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність, а також відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Водночас посилання позивача на Закон України «Про доступ до публічної інформації» не спростовує правомірності дій відповідача, оскільки цей Закон сам передбачає можливість відмови у наданні інформації, якщо вона належить до інформації з обмеженим доступом. При цьому положення цього Закону мають застосовуватися у взаємозв`язку зі спеціальними нормами законів України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про контррозвідувальну діяльність» та «Про державну таємницю».
Суд також враховує, що відповідь на запит позивача була надана відповідачем листом від 02.12.2025 №17/8/1-6253нт, тобто відповідач не залишив запит без розгляду, а повідомив позивача про правові підстави неможливості надання запитуваної інформації. Отже, підстави для висновку про протиправну бездіяльність відповідача у вигляді нерозгляду звернення або ненадання відповіді відсутні.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що запитувана позивачем інформація належить до категорії відомостей, щодо яких законом встановлено спеціальний режим доступу, а її розкриття може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки та ефективному здійсненню оперативно-розшукової і контррозвідувальної діяльності. Позивач не довела, що суспільний інтерес в отриманні такої інформації переважає можливу шкоду від її розголошення, а також не довела, що захист її прав у кримінальному провадженні неможливий без використання адміністративного судочинства як механізму отримання відповідних відомостей.
За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позову.
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду даної справи, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального управління Служби безпеки України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити.
Питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.