Номер провадження: 22-ц/813/1486/26 
Справа № 509/4936/24
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року 
у цивільній справі ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комунсервіс» про захист прав споживачів,
встановив:
21 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила:
-визнати недійсним її борг перед ТОВ «Комунсервіс» за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення;
-визнати незаконними та зобов`язати ТОВ «Комунсервіс» скасувати нарахування плати нею за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у сумі 40 579,56 грн;
-cтягнути з ТОВ «Комунсервіс» моральну шкоду у розмірі 100000 грн;
-cтягнути з ТОВ «Комунсервіс» 13656,42 грн, як кошти, що отримані без належних правових підстав.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка мешкає у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , та отримує від ТОВ «Комунсервіс» послуги водопостачання та водовідведення.
Зазначений вище будинок та земельна ділянка на якій він розташований належить позивачці на праві приватної власності, вона є добросовісним споживачем вказаних послуг, оскільки ніколи не мала заборгованостей з оплати комунальних послуг.
26 березня 2024 року працівники ТОВ «Комунсервіс» відключили вказаний вище будинок від послуги з водопостачання, вимагаючи від позивачки сплатити неіснуючий борг, розмір якого станом на 19 березня 2024 року складає 26923,13 грн.
В обґрунтування безпідставності, незаконності, неправомірності та необґрунтованості дій відповідача, позивачка посилалася на відсутність встановленого у передбаченому законодавством порядку вузла обліку води за вказаною вище адресою.
Також позивачка зазначила, що монтаж водомірного вузла зроблений в колоді, який розташований за межами її приватної власності в абсолютній недоступності для неї на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, що є порушенням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». 
Вуличний колодязь не відповідає вимогам щодо місця установлення вузла комерційного обліку для перевірки його схоронності та зняття показань. 
Порушуючи вимоги законодавства та вводячи в оману позивачку, вказуючи про відсутність технічної можливості встановлення вузла обліку на її земельній ділянці, відповідач порушує її права, як споживача.
У відповідь на звернення позивачки, відповідач надав лише копію технічного паспорту на якийсь лічильник за №20150100253, дата виготовлення та дата первинної повірки зазначені, як 07 жовтня 2015 року, тоді як у акті демонтажу лічильника вказаний інший номер приладу, а саме – 8501002053, при цьому лічильник жодного разу не проходив повірку, не дивлячись на те, що законодавством встановлений міжповірочний інтервал 4 роки. 
Позивачка жодного разу не була присутня та не запрошувалася до зняття показань з лічильника води, кожного місяця про суму сплати вона дізнавалася з аркушу паперу, який містить реквізити ТОВ «Комунсервіс» та невідомої організації ОК «ЖК «Совіньйон-2», з якою у неї відсутні договірні чи будь-які інші відносини.
Звертаючись до відповідача в особі його директора, вона просила виставляти їй рахунки згідно норм споживання води, яка складає 4,6 куб. метри холодної води на одну особу, з огляду на фактичну відсутність лічильника.
Нарахування заборгованості зі сплати послуги з водопостачання та водовідведення містять невідповідності фактичним тарифам на такі послуги, тому вона ініціювала питання про проведення відповідачем перерахунку заборгованості.
В основу розрахунків, проведених відповідачем, покладені тарифи, які скасовані в судовому порядку. 
Не зважаючи на звернення позивачки, відповідач продовжує використовувати для своїх розрахунків непідтверджені дані про обсяг спожитих послуг з водопостачання та водовідведення, використовуючи недійсні тарифи та повідомляє її про неіснуючі борги, які виникли унаслідок того, що вона сплачує грошові кошти на підставі нормативів споживання. 
Упродовж 01 січня 2018 року по 19 березня 2024 року відповідач нарахував суму зі сплати послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 49428,55 грн, при цьому фактично вона отримали послуги на суму, яка є еквівалентною 8849 грн, тобто незаконно нарахована сума склала 40579,56 грн.
Як на підставу стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн, позивачка посилалася на те, що постійні нарахування відповідачем надмірних сум за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення негативно позначаються на ній та їй завдали страждань, вона стала більш дратівною, нервовою, була вимушена вживати заспокійливі ліки. Коли їй відключили водопостачання та водовідведення, вона пережила стрес, оскільки була вимушена обходитися без води, в тому числі питної, що негативно відобразилося на стані її здоров`я. 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайцев М.С., просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
Окрім обставин, якими обґрунтовано підстави позову, скаржниця посилається на те, що договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення №131В/С-2 передбачав розташування засобу обліку води саме на стороні позивачки, а не в люці на землі територіальної громади. 
Відповідач змушує споживачів підписувати договір саме у потрібній йому редакції, тобто процедура укладення правочину є фактично примусовою, оскільки у іншому разі послуга з водопостачання не буде доступною.
Вуличний колодязь розташований не безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі та не на мережі споживача, спроби скаржниці змусити відповідача виконувати норми законодавства та перенести лічильник залишилися марними.
Матеріали справи не містять відомостей того, що наслідком встановлення лічильника на стороні скаржниці буде порушення будівельних норм та правил.
На час нібито встановлення лічильника у 2016 році, її будинок не був збудований, тому після завершення його будівництва та введення в експлуатацію, відповідач був зобов`язаний встановити постійний вузол обліку, який би відповідав діючим вимогам законодавства. 
З вини відповідача вона позбавлена можливості мати доступ до місця установлення лічильника, який знаходиться на земельній ділянці територіальної громади.
Не заперечуючи факт підписання акту огляду лічильника від 04 липня 2019 року, скаржниця зазначає, що вона лише отримала цей документ, проте жодного разу не була присутня при огляді у колодязі засобу обліку води та не запрошувалася до участі у цій процедурі. При цьому, звертає увагу, що на інших актах відсутній її підпис, тому вона заперечує обізнаність з цими документами.
Крім цього, не заперечуючи факт існування лічильника, скаржниця зауважує, що такий встановлений з порушенням вимог законодавством, що унеможливлює використання отриманих за його допомогою показників. 
Висновки суду про відсутність у справі доказів, які б підтверджували встановлення органом місцевого самоврядування норми споживання холодної води спростовуються матеріалами справи.
Встановивши, що рахунки зі сплати послуг за водопостачання та водовідведення відповідач виставляв на підставі якогось лічильника, якого вона взагалі ніколи не бачила та не має доступу, не має можливості перевірити дані щодо обсягу використання, вона почала платити грошові кошти за такі послуги, виходячи з нормативів споживання, затверджених органом місцевого самоврядування.
Посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №1540/3828/18 скаржниця зазначає, що у разі скасування тарифів на житлово-комунальні послуги, перерахунок має робитися саме з дати прийняття таких тарифів. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд безпідставно врахував висновки, зроблені судом за наслідками перегляду справи №640/6699/20.
Відхиляючи доводи скаржниці щодо безпідставного відключення від послуг з водопостачання, місцевий суд залишив поза увагою, що постанова КМУ від 08 лютого 2006 року №119 є спеціальним нормативно-правовим актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Під час розгляду справи, факт заподіяння моральної шкоди знайшов своє підтвердження у показах свідків. 
На вказану апеляційну скаргу ТОВ «Комунсервіс» подало відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року без змін, посилаюсь на те, що станом на дату укладання сторонами Договору №131В/С-2 про надання послуг з водопостачання та водовідведення, житловий будинок позивачки ОСОБА_1 був повністю збудований і готовий для ексаплуатації. В обгрунтування доводів апеляційної скарги, скражниця посилається на норми Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України №190 в редакції Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 19 квітня 2021 року №97, якого не існувало під час укладання Договору №131В/С-2. В редакції Правил №190, яка діяла станом на 22 лютого 2016 року, відсутні ти на які посилається скаржниця. Крім цього, засіб обліку води встановлено ОСОБА_1 у лютому 2016 року, тобто до прийняття нормативних актів/їх редакцій та набрання ними законної сили на які посилається остання. Аргументи скаржниці про те, що засіб обліку води знаходиться у недоступному місці є необґрунтованими, зважаючи на те, що такий засіб обліку води, розташований у вуличному колодязі, який є загальнодоступним. Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Порядок №206 не містять вимог щодо необхідності перенесення вже встановлених на момент набрання цим законом чинності вузлів обліку води. За умовами публічного договору від 01 серпня 2022 року, зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла комерційного обліку послуги здійснюється виконавцем або споживачем послуги, тому твердження скаржниці про те, що лише вона наділена повноваженням надати інформацію про обсяги споживання, не відповідає дійсності. Матеріали справи не містять докази наявності рішення Таїровської селищної ради або її виконкому про встановлення нормативів питного водопостачання, які у відповідності до діючих нормативно-правових актів можуть бути застосовані для встановлення об`єму споживання питної води. Зазначення ОСОБА_1 в платіжних інструкціях поточних та попередніх показників засобу обліку води та кількість спожитих нею у оплачуваному місяці кубометрів питної води підтверджує, що скаржниця здійснювала оплати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення саме відповідно до показників засобу обліку води, встановленому на підставі її заяви в лютому 2016 року. Окрім положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги, право відповідача обмежити (припинити) надання послуг в разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі передбачено п.7.3. публічного договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, розміщеним на веб-сайті відповідача, на підставі якого ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого водопостачання на централізованого водовідвечедення, починаючи з 01 серпня 2022 року.
У відповіді на відзив, скаржниця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Канікаєв Ю.О., просить задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.
В судовому засіданні скаржниця ОСОБА_1 та її представники, адвокати Зайцев М.С. та Канікаєв Ю.О., підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Представниця ТОВ «Комунсервіс», адвокат Бондарчук О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що ТОВ «Комунсервіс» є виконавцем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на території Таїровської селищної ради Об`єднаної територіальної громади, а саме на територіях села Лиманка, смт Таїрове, що підтверджується виданою Одеською обласною державною адміністрацією ліцензією від 26 червня 2020 року №423/од-2020.
ОСОБА_1 є індивідуальним споживачем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, що надаються ТОВ «Комунсервіс» за адресою: АДРЕСА_1 , о/р НОМЕР_1 .
Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок під АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,08 га за цією ж адресою під кадастровим номером 5123755800:02:008:1445, на якій цей будинок розташований. Право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку зареєстровано 01 грудня 2015 року, право власності на житловий будинок зареєстровано 22 березня 2016 року.
09 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Комунсервіс» із заявою у якій просила провести роботи з монтажу водомірного вузла для водопостачання її ділянки. Також зазначила, що обізнана та зобов`язується виконувати правила користування система комунального водопостачання і водовідведення у містах і селищах України.
22 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Комунсервіс» укладено Договір №131В/С-2 про надання послуг з водопостачання та водовідведення, згідно з умовами якого позивачка зобов`язалася забезпечити належний санітарний стан водомірної камери, збереження та цілісність водомірного вузла (приладів обліку, штуцерних та фланцевих з`єднань, обвідних мереж, пломб тощо) (п.2.4.3. договору) та відповідати за цілісність та збереження водолічильників, пломб і з`єднань водолічильника, запірної арматури, манометра та іншого обладнання водомірного вузла незалежно від місця його знаходження (п.2.4.8. договору).
Вартість послуг з водопостачання та водовідведення визначається на основі даних показань індивідуального лічильника води замовника, розташованого у водомірній камері (п.3.1 договору).
З лютого 2016 року за ОСОБА_1 обліковується засіб обліку води Qn-2,5 Sensus заводський номер НОМЕР_2 , який під час встановлення та до 26 березня 2024 року був опломбований пломбою обслуговуючої організації ТОВ «Комунсервіс» №13072780, що підтверджується складеними відповідачем, в тому числі у присутності ОСОБА_1 , актами контрольного огляду засобу обліку води від 27 липня 2018 року №17, від 04 липня 2019 року №60, від 22 листопада 2019 року №62 С2, від 14 серпня 2021 року №3-С2 з зазначенням в указаних актах показників засобу обліку води станом на день складання відповідного акту.
26 березня 2024 року ТОВ «Комунсервіс» склало Акт №26/03-2 про демонтаж засобу обліку водопостачання, згідно з яким у зв`язку з заборгованістю було виконано демонтаж встановленого за адресою: АДРЕСА_1 засобу обліку води марки Gross Qn-2,5 заводський номер НОМЕР_2 , розташованого у вуличному колодязі, який був у візуально робочому стані без пошкоджень з показниками 02170 з пломбою на штуцерному з`єднанні № НОМЕР_3 . Копію цього акту 29.03.2024 року вручено ОСОБА_1 під розписку.
23 травня 2024 року ТОВ «Еталон-АСП» здійснено повірку засобу обліку води заводський номер 1501002053, що підтверджується Свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №ИИ-00801230524030, згідно з яким указаний засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ 3580-97 Лічильники холодної та гарячої води крильчасті. Загальні технічні вимоги.
23 травня 2024 ТОВ «Комунсервіс» складено Акт №23/05-1 про монтаж у вуличному колодязі указаного засобу обліку водопостачання після повірки.
Копіями платіжних інструкцій підтверджується, що ОСОБА_1 здійснювала оплати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення відповідно до показників зазначеного вище засобу обліку, зазначаючи у таких поточні та попередні показники засобу обліку води та кількість спожитих нею у оплачуваному місяці кубометрів питної води.
Вказане свідчить про доведеність наявності засобу обліку води за особовим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також проведення нарахування та оплати за спожиті позивачкою послуги з централізованого водопостачання та водовідведення відповідно до показників зазначеного засобу обліку, який є технічно справним та придатним до використання.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що положення діючого на час укладення договору №131В/С-2 про надання послуг з водопостачання та водовідведення дозволяли встановлення вузлів обліку у вуличних колодязях (водомірних камерах) на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, проте за згодою виробника допускали встановлення таких вузлів обліку в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу. При цьому, ні Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», ні Порядок №206 не містять вимог щодо необхідності перенесення вже встановлених на момент набрання вказаним Законом чинності вузлів обліку води. Суд відхилив посилання позивачки на відсутність у відповідача законних підстав для здійснення нарахувань заборгованості за спожиті нею послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за указаними тарифами, як такі, що спростовуються матеріалами справи. Посилаючись на результати розгляду справи №420/3134/19, суд зазначив, що оскільки порушення, внаслідок яких судове рішення було визнане незаконним і скасовано, мали місце вже на час прийняття такого судового акту, рішення виконкому Таїровської селищної ради №93 від 26 квітня 2019 року №93 залишалося чинним протягом всього часу його дії, а саме з 10 травня 2019 року по 30 вересня 2022 року, тому у вказаний період оплата за спожиті ОСОБА_1 послуги з централізованого водопостачання та водовідведення мала здійснюватися нею саме виходячи з тарифів, встановлених рішенням виконкому №93 від 26 квітня 2019 року. Врахувавши результати розгляду справи №1540/3828/18, суд зазначив, що рішення Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 180 від 17 серпня 2018 року «Про встановлення тарифу на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які надаються ТОВ «Комунсервіс» стало нечинним в день ухвалення П`ятим апеляційним адміністративним судом постанови у справі №1540/3828/18, тобто 07 жовтня 2020 року, коли вже діяли інші тарифи, і тільки на майбутнє. Отже, у період з 02 серпня 2018 року по 09 травня 2019 року оплата за спожиті ОСОБА_1 послуги з централізованого водопостачання та водовідведення мала здійснюватися саме виходячи з тарифів, встановлених рішенням виконкому №180 від 17 липня 2018 року. За встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним боргу ОСОБА_1 за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, скасування нарахування плати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 40579,56 грн, стягнення з ТОВ «Комунсервіс» на користь позивачки 13656,42 грн, як безпідставно отриманих коштів. Припиняючи надання ОСОБА_1 послуг з централізованого водопостачання відповідач діяв виключно в межах діючого законодавства. Врахувавши, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від основних вимог, судом відмовлено і у стягненні з відповідача на користь позивачки моральної шкоди
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 23 Закону України від 10 січня 2002 року N 2918-III "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" підприємства питного водопостачання та централізованого водовідведення мають право, зокрема здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків та споруд, вимагати термінового усунення витоків з водопровідних мереж та обладнання, забезпечувати встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку питної води відповідно до Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання".
Відносини щодо комерційного обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання; розподілу між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг; встановлення, обслуговування, заміни вузлів обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії; формування та надання споживачам рахунків на оплату комунальних послуг; забезпечення споживачів обліковою інформацією, регулюється Законом України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання".
Відповідно до пунктів 3-5 частини першої статті 1 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" вузол комерційного обліку - вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом; вузол обліку - комплекс пристроїв (у тому числі засобів вимірювальної техніки, що відповідають вимогам технічних регламентів), допоміжного обладнання та матеріалів до них, призначений для вимірювання спожитої теплової енергії та води, а також технічної реєстрації результатів такого вимірювання, включаючи засоби дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності); вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.
За приписами частини першої статті 3 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Таке оснащення та відповідна проектна документація не потребують видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" забороняється приєднання житлових і нежитлових будівель до зовнішніх інженерних мереж без оснащення таких будівель вузлами комерційного обліку відповідних комунальних послуг відповідно до вимог цього Закону. Такими вузлами обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у будівлі, крім випадків, передбачених цим Законом. Місце встановлення вузла комерційного обліку визначається відповідно до будівельних норм і правил. Для споживача комунальних послуг, якому комунальна послуга постачається для групи нежитлових будівель та/або споруд, що є єдиним майновим комплексом, зовнішніми інженерними мережами, що належать споживачу, вузол комерційного обліку встановлюється на межі майнової належності в кожній точці приєднання до зовнішніх інженерних мереж.
Місце встановлення вузла комерційного обліку води визначається відповідно до Порядку оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09 серпня 2018 року N 206 (далі - Порядок N 206), та Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року N 190 (далі - Правила N 190).
У Пункті 11 Порядку N 206 зазначено, що оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил та з урахуванням Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" і не потребує видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, а також погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг.
Аналогічні вимоги щодо наявності проєктної документації для встановлення вузла комерційного обліку також міститься і в розділі V Правил N 190.
Абзацами другим та третім пункту 13 Порядку N 206 визначено, що для споживача комунальних послуг, якому послуга з постачання теплової енергії та/або гарячої води постачається зовнішніми інженерними мережами для групи нежитлових будівель та/або споруд, що є єдиним майновим комплексом, зовнішніми інженерними мережами, що належать споживачу, вузол комерційного обліку встановлюється на межі майнової належності на стороні споживача в кожній точці приєднання (вводу) до зовнішніх інженерних мереж. У разі неможливості встановлення вузла комерційного обліку на межі майнової належності вузол комерційного обліку встановлюється за домовленістю сторін в іншому місці, якомога ближче до межі майнової належності.
Згідно з пунктом 15 Порядку N 206 приміщення, в якому встановлюється вузол комерційного обліку, обстежується представниками оператора зовнішніх інженерних мереж та власником (співвласниками) будівлі або їх уповноваженими представниками, виконавцем комунальної послуги (якщо виконавець комунальної послуги не є оператором зовнішніх інженерних мереж). За підсумками обстеження складається протокол узгодження місця встановлення вузла комерційного обліку у довільній формі.
Також відповідно до пункту 5.2 Правил N 190 вузли обліку повинні розташовуватись на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника, в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу.
Отже, положення абзаців другого і третього пункту 13, пункту 15 Порядку N 206 та пункту 5.2 Правил N 190 визначають обов`язок встановлення вузлів комерційного обліку на межі майнової належності на стороні споживача в кожній точці приєднання (вводу) до зовнішніх інженерних мереж, однак також допускають можливість, за згодою сторін, встановлення вузла комерційного обліку води в іншому місці, ніж у тому, що є межею майнової (балансової) належності.
Водночас Порядок N 206 і Правила N 190 не передбачають вимог щодо необхідності перенесення споживачем вже встановлених на момент набрання чинності Законом України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" (02 серпня 2017 року) вузлів обліку води на інше місце.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 у справі 
№ 314/2990/21.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, повно та всебічно дослідивши докази, що містяться у справі, і надавши їм належну оцінку, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що ані Закон України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", ані інші нормативні акти, на які посилається позивачка, не містять норм, які зобов`язують надавача послуг власнику будинка, що на день набрання ними чинності вже був приєднаний до мереж водопостачання із обладнаним приладом обліку (лічильником) води, додатково перевстановлювати вузол комерційного обліку якщо такий прилад, на думку споживача, встановлено усупереч технічним умовам, а саме поза межами її будинку, як про те зазначає ОСОБА_1 . 
Аргументи скаржниці щодо неправомірності розташованого вузла обліку водопостачання, з підстав, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на помилковому (хибному) тлумаченні норм права.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені вище норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин.
Договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги" (п.2.1 Правил №190).
Істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення визначаються відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (пункт 2.2 Правил №190).
Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку (пункт 3.1 Правил №190).
Водокористування вважається безобліковим, якщо споживач самовільно приєднався до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення або самовільно користується ними (пункт 3.1 Правил №190).
З матеріалів справи убачається, що технічний паспорт на будинку позивачки видано 12 лютого 2016 року, договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення №131В/С-2 сторони уклали 22 лютого 2016 року та вже наступного дня, тобто 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 видано декларацію про готовність будинку до експлуатації.
Наведене вище спростовує аргументи скаржниці про те, що на час встановлення лічильника її будинок не був збудований та введений в експлуатацію. 
Зазначений вище правочин не містить деталізації щодо конкретного місця розміщення засобу обліку водопостачання, зокрема на стороні споживача, як про те стверджує скаржниця. Не містить таких відомостей і заява ОСОБА_1 від 09 лютого 2016 року, адресована директору ТОВ «Комунсервіс» у якій вона просила провести роботи з монтажу водомірного вузла для водопостачання. 
Колегія суддів звертає увагу, що для укладення зазначеного вище правочину, окрім копії акту на право власності на земельну ділянку, технічного паспорту на індивідуальний будинок (дачу), позивачка також зобов`язалася надати акт пломбування водомірного вузла (т.1 а.с. 202).
Під час користування послугами водопостачання, ОСОБА_1 без зауважень підписала акт контрольного огляду засобу обліку води №60 від 04 липня 2019 року. Заперечень з приводу його місця знаходження не наводила. 
Аргументи позивачки про те, що їй не відомо за допомогою якого саме засобу вимірювальної техніки формуються рахунки зі сплати послуг з водопостачання та водовідведення є безпідставними. 
Як свідчать чисельні платіжні інструкції, з часу встановлення лічильника, тривалий період часу сплачуючи грошові кошти за водопостачання, позивачка зазначала конкретну кількість спожитого обсягу кубічних метрів води (поточних та попередніх показників) з посилання на конкретні цифри показника приладу обліку. 
Наведене вище спростовує доводи апеляційної скарги про те, місце знаходження лічильника унеможливлює отримання його показників.
Саме по собі місце розташування засобу вимірювальної техніки, а саме на земельній ділянці територіальної громади, доступ до якої не обмежено, не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , як споживача послуг. 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).
Матеріали справи не містяться, а позивачкою усупереч ст. 12,81 ЦПК України, що є її процесуальним обов`язком не надано доказів того, що відповідачем вчинялися дії, спрямовані на примушування до укладення правочинів з надання послуг водопостачання та водовідведення.
Проведення робіт з монтажу водомірного вузла для водопостачання ініційовано саме на підставі заяви ОСОБА_1 від 09 лютого 2016 року. 
Ураховуючи відсутність обставин, які б свідчили про неправомірність встановлення лічильника, а також відсутність відомостей про його несправність, відсутні підстави вважати, що позивачка була вправі сплачувати грошові кошти за такі послуги у інший спосіб, а ніж виходячи з показників засобу вимірювальної техніки, зокрема виходячи з нормативів споживання, як про те стверджує скаржниця.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст. 629 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).
Виконавець комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу електричної енергії та природного газу) має право обмежити (припинити) надання відповідної комунальної послуги її споживачу незалежно від обраної моделі організації договірних відносин у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті комунальні послуги протягом 30 днів з дня отримання споживачем попередження від виконавця. Таке попередження надсилається споживачу не раніше наступного робочого дня після спливу граничного строку оплати комунальної послуги, визначеного законодавством та/або договором про надання відповідної комунальної послуги (ч.4 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). 
Встановивши факт неналежного виконання взятих на себе зобов`язань на підставі публічного договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення зі сплати комунальних послуг у повному обсязі, відповідач, як надавач послуг, з огляду на умови договору та положення ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», за умови попереднього повідомлення позивачки, міг застосовував заходи у виді обмеження (припинення) надання відповідної комунальної послуги споживачу у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті комунальні послуги.
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до реєстру судових рішень»). 
Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, судами розглядалася справа №509/3506/24, предметом позову якої була вимога про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комунсервіс» заборгованості за спожиті послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в розмірі 28111,10 грн, послуги з обслуговування та утримання електромереж в розмірі 2140,64 грн, а всього 30251,74 грн.
Так, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року у справі №509/3506/24, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року, задоволено вказаний вище позов ТОВ «Комунсервіс». 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі N 753/11000/14-ц (провадження N 61-11сво17).
Зважаючи на викладене вище, є преюдиційними судові рішеннями, які набрали законної сили у справі між цими ж сторонами, та якими встановлено правомірність нарахування ТОВ «Комунсервіс» та обґрунтованість заявленого ним до стягнення розміру заборгованості ОСОБА_1 зі сплати вказаних вище послуг за тарифами, покладеними ТОВ «Комунсервіс» в основу розрахунків, як надавачем послуг.
Відтак, вимоги позивачки про визнання недійсним боргу, визнання незаконним та зобов`язання відповідача скасування нарахування плати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню.
Вимога про стягнення моральної шкоди, яка є похідною, також не підлягає задоволенню. 
Як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§ § 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява N 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява N 49684/99).
Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи і містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду з якими не погоджується скаржниця.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді:           О.Ю. Карташов

М.В. Назарова