ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
28.05.2026	Справа №910/341/26	

Суддя Господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т"
про стягнення заборгованості у розмірі 202 582,09 грн,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" про стягнення заборгованості у розмірі 202 582,09 грн.
В обґрунтування позовних вимог Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" стверджує, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" наявний борг у розмірі 107 120,30 грн з оплати поставленої ПАТ "Київенерго" у групу приміщень №№ 51-1, 51-2, 51-3, 51-4 у будинку 63 літ. А по вул. Щербакова у м. Києві у період з листопада 2015 року по квітень 2018 року теплової енергії, право вимоги якого було набуде позивачем за Договором про відступлення права вимоги (цесії) №601-18 від 11.10.2018.
Крім того, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії, позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" інфляційних втрат у розмірі 72 948,92 грн та 3% річних у розмірі 22 512,87 грн, нарахованих за період з 01.11.2018 по 31.10.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 відкрито провадження у справі №910/341/26; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); визначено учасникам строки для подання заяв по суті спору.
03.02.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позов, в якому відповідач вказує, що є власником нежитлового приміщення групи приміщень №№51-1, 51-2, 51-3, 51-4 (літ. "А") за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, буд. 63, загальною площею 395,4 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №49504956 від 10.12.2015. 06.06.2017 згідно акту прийняття на комерційний облік вузла обліку теплової енергії №70612021 був встановлений та введений в експлуатацію засіб обліку теплової енергії, тип: ULTRAHEAT T230, заводський № 68 840 814. Відповідач стверджує, що до встановлення вузла обліку теплової енергії до належного відповідачу нежитлового приміщення теплова енергія не постачалась. Відповідач вказує, що після встановлення лічильника Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" здійснювало оплату за фактично спожиту теплову енергію та згідно виставлених рахунків, що підтверджується банківськими виписками. Таким чином, на думку відповідача, нарахування боргу з грудня 2015 року по січень 2017 року на суму 51 741,02 грн є безпідставним, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Враховуючи те, що позовна заява була подана 15.01.2026, то у період з 04 вересня 2025 року по 15 січня 2026 року ще сплинуло 4 місяці строку позовної давності. Отже, нарахування боргу з лютого 2017 року по квітень 2017 року на суму 22 483,31 грн також є безпідставним у зв`язку зі спливом строків позовної давності. У змісті відзиву відповідач повідомляє, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складається з 10 000,00 грн за надання професійної правничої допомоги адвоката.
10.02.2026 Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що незважаючи на набуття відповідачем у власність спірного майна лише у грудні 2015 року, він зобов`язаний сплатити нараховані за листопад 2015 року платежі, адже власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Також позивач не погоджується із доводами відповідача про те, що до встановлення лічильника ним не споживалась теплова енергія, оскільки згідно корінців нарядів на включення та відключення об`єкту до теплоспоживання підключався / відключався весь житловий будинок №63 по вул. Щербаківського в м. Києві вцілому. При цьому позивач звертає увагу суду, що відповідачем не надано жодного документу щодо відключення теплопостачання, а саме: технічних умов та розробленого відповідно до них проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП; технічних рішень щодо реконструкції існуючої системи теплопостачання; розрахунків теплового навантаження будинку тощо. Оскільки відповідач є споживачем теплової енергії, поставленої до нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, буд. 63, окремий облік теплоспоживання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" здійснюється за особовим рахунком №720126-01. Позивач зазначає, що ПАТ "Київенерго" (в подальшому змінено назву на АТ "К.Енерго") передало Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" програмний комплекс, до якого здійснювалось внесення даних щодо нарахування спожитої Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" теплової енергії. Крім того, позивач вказує, що підтримання температури в нежилих приміщеннях багатоквартирного будинку відбувається не тільки через опалювальні пристрої, а також за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень. Позивач наголошує на тому, що здійснені відповідачем часткові платежі при підготовці позовної заяви у розрахунку основного боргу враховані. Щодо заявленого відповідачем пропуску строку позовної давності, то позивач вказує, що дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, у жовтні 2018 року (тобто після укладення договору цесії). Позивач, посилаючись на встановлення по всій Україні карантину та запровадження воєнного стану, вважає, що строки позовної давності було подовжено згідно рішень Уряду, а тому позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у даній справі була подана у межах строку позовної давності. До того ж, позивач звертає увагу, що останній платіж відповідача у розмірі 3 296,77 грн був здійснений 24.04.2018, тож Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" вчинені дії, що свідчить про визнання ним свого боргу та відповідно заборгованість підлягає стягненню у повному обсязі.
17.02.2026 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказує, що надані позивачем докази підтверджують лише факт підключення всього будинку до системи теплопостачання. Вони не підтверджують подачу теплової енергії саме до спірного нежитлового приміщення та не містять даних про обсяг споживання теплової енергії за окремим приміщенням. Відповідач наголошує, що за період грудень 2015 - січень 2017 року трирічний строк позовної давності сплив до введення карантину 12.03.2020, тому карантинне продовження строків позовної давності до них не застосовується. Відповідач звертає увагу суду, що пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції Закону №540-IX від 30.03.2020) передбачає саме продовження, а не відновлення завершених строків. При цьому пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає зупинення лише тих строків, які не сплинули на момент запровадження воєнного стану.
Оскільки сторонами було подано всі передбачені Господарським процесуальним кодексом України заяви по суті спору, то справа №910/341/26 підлягає вирішенню за наявними матеріалами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго", як кредитором, та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", як новим кредитором, укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії) №601-18 (надалі – Договір цесії), в порядку та на умовах якого, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) на загальну суму 497 554 936,91 грн. станом на 01.08.2018 із урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього Договору та коригувань платежів.
Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку №1 до цього договору. Всі права переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку №1 до цього договору (п. 1.2 Договору цесії).
Відповідно до п. 1.3 Договору цесії з укладенням цього договору кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отримання боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 до цього договору.
Відступлення права вимоги за додатковими грошовими зобов`язаннями (неустойки (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень) до основних грошових зобов`язань, які вже є предметом судового розгляду або вже підтверджені судовими рішеннями як такі, що підлягають стягненню із споживача (споживачів), визначаються окремим договором.
Згідно з витягом з Додатку №1 до Договору цесії первісний кредитор відступив новому кредитору, зокрема право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" в розмірі 107 120,30 грн за договором №720126-01.
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у січні 2021 року направило Товариству з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" повідомлення про наявність заборгованості (визнається сторонами у своїх заявах по суті спору), в якому повідомило про набуття на підставі Договору цесії прав вимоги до відповідача та просило сплатити наявний борг у розмірі 107 120,30 грн.
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" стверджує, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" наявний борг з оплати спожитої в період з листопада 2015 року по квітень 2018 року теплової енергії у розмірі 107 120,30 грн.
Попри твердження позивача про споживання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" в період з листопада 2015 року по квітень 2018 року теплової енергії на підставі договору №720126-01 (права вимоги за яким ним було набуто на підставі Договору цесії), однак до матеріалів справи жодною із сторін не додано копії такого договору, як і не міститься посилань на умови такого договору у заявах сторін по суті спору, а відтак суд презюмує що споживання відповідачем теплової енергії у спірний період відбувалось без оформлення такого правочину у формі єдиного документу - договору. 
Водночас у постанові від 21.08.2019 по справі №922/4239/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Аналогічна позиція також була викладена у постанові Верховного Суду від 14.07.2023 у справі №910/21848/21.
Так, із наданих позивачем документів вбачається, що Товариству з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" було нараховано наступну вартість теплової енергії:
- за листопад 2015 року – вартістю 4 457,21 грн;
- за грудень 2015 року – вартістю 6 728,11 грн;
- за січень 2016 року – вартістю 9 620,58 грн;
- за лютий 2016 року – вартістю 10 984,00 грн;
- за березень 2016 року – вартістю 6 349,97 грн;
- за квітень 2016 року – вартістю 3 294,22 грн;
- за жовтень 2016 року – вартістю 2 021,54 грн;
- за листопад 2016 року – вартістю 5 635,98 грн;
- за грудень 2016 року – вартістю 7 106,62 грн;
- за січень 2017 року – вартістю 17 837,45 грн;
- за лютий 2017 року – вартістю 13 287,78 грн;
- за березень 2017 року – вартістю 8 859,67 грн;
- за квітень 2017 року – вартістю 335,86 грн;
- за жовтень 2017 року – вартістю 0,19 грн;
- за листопад 2017 року – вартістю 5 575,19 грн;
- за грудень 2017 року – вартістю 7 773,13 грн;
- за січень 2018 року – вартістю 10 814,02 грн;
- за лютий 2018 року – вартістю 8 779,57 грн;
- за квітень 2018 року – вартістю 13 898,08 грн.
Щодо нарахованої Товариству з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" теплової енергії за період з 01.11.2015 по 09.12.2015, то суд зазначає, що відповідач набув у власність групу приміщень №№ 51-1, 51-2, 51-3, 51-4 у будинку 63 літ. А по вул. Щербакова у м. Києві лише 10.12.2015, що підтверджується свідоцтвом про право власності індексний номер 49504956 від 10.12.2015, а відтак не міг споживати у вказаний період теплову енергію. 
Посилання позивача на обов`язок власника утримувати належне йому майно є недоречним для даного випадку, оскільки у період з 01.11.2015 по 09.12.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" не було власником спірної групи приміщень, а відтак і не було зобов`язане утримувати це майно.
В свою чергу Верховний Суд неодноразово і послідовно застосовує правову позицію, згідно з якою законодавством не передбачено обов`язку покупця нерухомого майна сплачувати борги попередніх власників (наймачів) нерухомого майна за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не визначено в договорі купівлі-продажу (постанови Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №686/6276/19, від 26.01.2022 у справі №201/11406/20, від 14.09.2022 у справі №201/1807/21, від 12.10.2022 у справі №312/44/20, від 05.03.2025 у справі №522/3659/22 та інші).
Матеріали справи не містять, а позивачем суду не надано доказів того, що у правочині, на підставі якого відповідачем було набуто у власність спірну групу приміщень, були умови щодо переведення боргу попереднього власника на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" й наявна згода кредитора на таку заміну (згідно з положеннями статті 520 Цивільного кодексу України).
Також суд не вважає часткову сплату Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" у період з листопада 2017 року по квітень 2018 року спожитої у період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року теплової енергії правочинами, які б свідчили про прийняття відповідачем боргу з оплати послуг за теплопостачання у спірну квартиру у період з 01.11.2015 по 09.12.2015. 
Таким чином, вимога Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" боргу у розмірі 4 457,21 грн за спожиту у листопаді 2015 року теплову енергію є необґрунтованою.
Натомість правомірним є нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" за спожиту теплову енергію у грудні 2015 року коштів у розмірі 4 774,79 грн (6 728,11 грн / 31 х 22), оскільки з 10.12.2015 відповідач набув у власність спірну групу нежитлових приміщень, а відтак частково споживав поставлену у грудні 2015 року у такі приміщення теплову енергію.
Щодо тверджень Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" про не споживання ним теплової енергії до 06.06.2017, тобто до дати встановлення та введення в експлуатацію засобу обліку теплової енергії, то суд зазначає наступне.
Так, 06.06.2017 представниками СВП "Київські теплові мережі" ПАТ "Київенерго" в присутності представників ТРМ "Нивки" та споживача було складено акт прийняття на комерційний облік вузла комерційного обліку теплової енергії №70612021 за адресою: вул. Щербаківська, буд. 63, нежитлові приміщення ТОВ "Фактор-Т".
Проте сам факт встановлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" лічильника теплової енергії для своєї групи нежитлових приміщень жодним чином не свідчить, що до цієї дати не здійснювалось постачання теплової енергії до такої групи приміщень через загальнобудинкову мережу. Тим більше, що в будинок 63 літ. А по вул. Щербакова у м. Києві здійснювалось теплопостачання та здійснювався облік спожитої теплової енергії, що зокрема підтверджується актом №129 від 19.12.2012 прийняття теплового вузла обліку за адресою: м. Київ, вул. Щербаківська, буд. 63.
За приписами ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України (був чинним протягом спірного періоду) за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Згідно з ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України був чинним протягом періоду споживання відповідачем теплової енергії) розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.
Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів (ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України).
На підтвердження постачання ПАТ "Київенерго" теплової енергії до будинку за адресою: м. Київ, вул. Щербаківська, буд. 63, та відповідно споживання відповідачем теплової енергії у заявлений період, позивачем долучено до позовної заяви довідки про нарахування за теплової енергії Товариству з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т", облікові картки, рахунки фактури, корінці наряду про включення та про відключення спірного будинку до тепломережі, зведені відомості замірених параметрів, відомості реєстрації параметрів теплоспоживання, відомості обліку споживання теплової енергії, відомості споживача (добові).
Питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості належних та допустимих доказів на підтвердження надання послуги з постачання теплової енергії в справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі-продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами як доказів, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 зі справи №910/6652/17, від 12.07.2018 зі справи №910/6654/17, від 12.10.2018 зі справи №910/30728/15).
Доказів відключення групи приміщень №№ 51-1, 51-2, 51-3, 51-4 у будинку 63 літ. А по вул. Щербакова у м. Києві від загальнобудинкової мережі теплопостачання, зокрема до 06.06.2017, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.
При цьому щомісячне споживання у період з 10.12.2015 по 30.04.2018 підтверджується одними і тими ж доказами, в той час як споживання теплової енергії у період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року визнається відповідачем та частково оплачено (з жовтня 2017 року по квітень 2018 року споживання оплачене повністю, а споживання у квітні 2018 року оплачено частково).
За приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на наведені обставини та керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що надані Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" докази підтверджують постачання відповідачу період з 10.12.2015 по 30.04.2018 теплової енергії загальною вартістю 136 948,64 грн.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постаново. Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (надалі - Правила) (були чинними протягом заявленого періоду споживання) передбачалось, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем.
У даному випадку суд не застосовує приписи частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, у відповідності до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, оскільки дана норма визначає порядок обрахунку строку, який визначений у календарних днях, а не терміну, який визначений певним числом місяця.
Наведене тлумачення законодавства суд обґрунтовує тим, що встановлення строку (у календарних днях від певної події) унеможливлює передбачити, на який саме день припаде закінчення такого строку. В той же час, при встановленні законодавцем (погодженні сторонами) терміну (числа місяця) учасники правовідносин не позбавлені можливості визначити за допомогою календаря на який саме день припаде настання терміну виконання зобов`язання, а відтак у відповідності ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України боржник не позбавлений можливості завчасно визначити (вирахувати) чи припаде такий день на вихідний/святковий/неробочий день та завчасно виконати своє зобов`язання. 
Із стилістики викладення положень ст.ст. 251, 252, 253, 254, 530 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець не передбачав можливість застосування приписів ст. 254 Цивільного кодексу України при визначенні закінчення терміну, оскільки норми ст.ст. 253, 254 цього Кодексу чітко визначають, що мова йде про строк та не містять жодного посилання на термін, на противагу нормі ст. 530 Кодексу, де законодавець посилається і на строк, і на термін. 
Так, відповідач як добросовісний суб`єкт господарських правовідносин, маючи на меті належним чином виконати своє зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії до 20 числа наступного за розрахунковим місяцем міг завчасно встановити останній робочий (банківський) день, у який таке зобов`язання підлягало виконанню.
Тобто, враховуючи встановлення законодавцем терміну оплати (а не строку), кожна із сторін мала можливість достеменно встановити відповідні числа місяця, в які підлягали виконанню зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії за кожен місяць протягом всього терміну фактичного споживання відповідачем теплової енергії. 
Оскільки відповідач міг завчасно визначити останній день виконання зобов`язання з оплати теплової енергії у кожному місяці для його виконання до 20 числа наступного за розрахунковим місяцем то відповідно підстави для застування частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України та перенесення термінів оплати (у разі їх припадання на вихідний/святковий/неробочий день) відсутні.
Таким чином, з огляду на те, що у період з 10.12.2015 по 30.04.2018 відповідач фактично споживав житлово-комунальні послуги (теплову енергію), суд дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" повинне було здійснювати оплату спожитої теплової енергії не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем, тож починаючи з 21 числа кожного місяця, наступного за розрахунковим, відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" повинне було сплачувати поставлену йому у період з 10.12.2025 по 30.04.2018 теплоенергію у наступні терміни:
- за грудень 2015 року вартістю 4 774,79 грн – до 20.01.2016;
- за січень 2016 року вартістю 9 620,58 грн – до 20.02.2016;
- за лютий 2016 року вартістю 10 984,00 грн – до 20.03.2016;
- за березень 2016 року вартістю 6 349,97 грн – до 20.04.2016;
- за квітень 2016 року вартістю 3 294,22 грн – до 20.05.2016;
- за жовтень 2016 року вартістю 2 021,54 грн – до 20.11.2016;
- за листопад 2016 року вартістю 5 635,98 грн – до 20.12.2016;
- за грудень 2016 року вартістю 7 106,62 грн – до 20.01.2017;
- за січень 2017 року вартістю 17 837,45 грн – до 20.02.2017;
- за лютий 2017 року вартістю 13 287,78 грн – до 20.03.2017;
- за березень 2017 року вартістю 8 859,67 грн – до 20.04.2017;
- за квітень 2017 року вартістю 335,86 грн – до 20.05.2017;
- за жовтень 2017 року вартістю 0,19 грн – до 20.11.2017;
- за листопад 2017 року вартістю 5 575,19 грн – до 20.12.2017;
- за грудень 2017 року вартістю 7 773,13 грн – до 20.01.2018;
- за січень 2018 року вартістю 10 814,02 грн – до 20.02.2018;
- за лютий 2018 року вартістю 8 779,57 грн – до 20.03.2018;
- за квітень 2018 року вартістю 13 898,08 грн – до 20.05.2018.
Як вбачається із наданих відповідачем виписок та визнається позивачем, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" оплатило спожиту у листопаді 2017 року теплову енергію вартістю 5 575,19 грн 28.12.2017, спожиту у грудні 2017 року теплову енергію вартістю 7 773,13 грн – 25.01.2018, спожиту у січні 2018 року теплову енергію вартістю 10 814,02 грн – 22.02.2018, спожиту у лютому 2018 року теплову енергію вартістю 8 779,57 грн – 23.03.2018, а спожиту у квітні 2018 року теплову енергію вартістю 13 898,08 грн було оплачено частково на суму 3 296,77 грн – 24.04.2018.
При цьому із розрахунку Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" вбачається, що спожита у жовтні 2017 року теплова енергія вартістю 0,19 грн була сплачена Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" лютому 2018 році.
Водночас, у призначені платежу Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" зазначався відповідний рахунок-фактури, на підставі якого здійснювалась оплата теплової енергії, що виключає можливість висновку про те, що така оплата здійснювалась в рахунок погашення боргу за попередній період. 
В свою чергу Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017 у справі №761/12553/15-ц вказав, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник учинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Доказів оплати спожитої у період з 10.12.2025 по 30.04.2018 теплоенергії в іншій частині – у розмірі 100 709,77 грн (136 948,64 грн загальної вартості поставленої відповідачу теплової енрегії – 36 238,87 грн загального розміру сплачених відповідачем коштів за теплову енергію у спірний період) матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.
Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).
Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується, а відповідачем документально не спростовано, виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" боргу з оплати спожитої у період з 10.12.2015 по 31.04.2017 теплової енергії у розмірі 90 108,46 грн та борг з оплати спожитої у квітні 2018 року теплової енергії у розмірі 10 601,31 грн.
Водночас у відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" заявило про пропуск Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом та просило суд застосувати наслідки пропуску такого строку, тобто відмовити в задоволенні позову.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення боргу, інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Так, первісний кредитор – ПАТ "Київенерго" могло та повинне було бути обізнаним із порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" своїх зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії у період з 10.12.2015 по 30.04.2018.
На підставі Договору цесії відбулась зміна кредитора – ПАТ "Київенерго" на нового кредитора – КП "Київтеплоенерго" у зобов`язанні із Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т".
Статтею 262 Цивільного кодексу України передбачає, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, відтак суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що він дізнався про порушення своїх прав лише після укладення Договору цесії. 
В свою чергу, законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (набрав чинності 02.04.2020) "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України були доповнені п.12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22) та від 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 по 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
У подальшому, Законом від 15.03.2022 №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (набрав чинності 17.03.2022) "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України були доповнені п. 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Отже, і у п. 12, і у п. 19 розд. "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України йшлося саме про продовження позовної давності.
Натомість Законом від 08.11.2023 №3450-IX "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (набрав чинності 30.01.2024) п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України був викладений в новій редакції, а саме: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тобто порядок обчислення позовної давності був змінений з "продовження на строк дії військового стану" на "зупинення на строк дії такого стану".
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Таким чином, якщо перебіг позовної давності, обчислений відповідно до статей 257, 258 Цивільного кодексу України, розпочався до 02.04.2020 і не сплив до цієї дати, а спірні правовідносини продовжилися після 24.02.2022 (введення в Україні воєнного стану), то можна дійти висновку, що внаслідок двох продовжень і одного зупинення перебігу позовної давності такий строк не сплив, і перебіг позовної давності продовжиться від дати набрання чинності Законом про законодавче скасування зупинення перебігу позовної давності.
Верховний Суд у постанові від 01.12.2025 у справі №906/1674/23 зауважує, що нормами гл. 19 "Позовна давність" розд.V "Строки та терміни. Позовна давність" Цивільного кодексу України не передбачено можливості продовження позовної давності (на відміну від її зупинення (ст. 263) чи переривання (ст. 264)). Фактично, використовуючи у відповідних положеннях "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України такий термін як "продовження", законодавець мав на увазі саме "зупинення" про що, окрім іншого, свідчить внесення відповідних змін згідно із Законом від 08.11.2023 №3450-IX (замість "продовжуються на строк його дії" - "зупиняється на строк дії такого стану").
Отже, строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу з оплати спожитої у період з грудня 2015 року по лютий 2017 року теплової енергії сплив до 02.04.2020, а відтак не був зупинений (продовжений) через запровадження в Україні спочатку карантину, а потім воєнного стану.
З врахуванням приписів 253 Цивільного кодексу України судом встановлено, що станом на 02.04.2020 строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу з оплати спожитої у період у березні 2017 року (строк оплати настав 20.04.2017 та строк позовної давності мав закінчитись 20.04.2020), у квітні 2017 року (строк оплати настав 20.05.2017 та строк позовної давності мав закінчитись 20.05.2020), у жовтні 2017 року (строк оплати настав 20.11.2017 та строк позовної давності мав закінчитись 20.11.2020), у листопаді 2017 року (строк оплати настав 20.12.2017 та строк позовної давності мав закінчитись 20.12.2020), у грудні 2017 року (строк оплати настав 20.01.2018 та строк позовної давності мав закінчитись 20.01.2021), у січні 2018 року (строк оплати настав 20.02.2018 та строк позовної давності мав закінчитись 20.02.2021), у лютому 2018 року (строк оплати настав 20.03.2018 та строк позовної давності мав закінчитись 20.03.2021), у квітні 2018 року (строк оплати настав 20.05.2018 та строк позовної давності мав закінчитись 20.05.2021) не настав, а відтак був зупинений і перебіг позовної давності продовжився від дати набрання чинності Законом №4434-IX від 14.05.2025 (набрав чинності 04.09.2025) про законодавче скасування зупинення перебігу позовної давності.
Частиною 3 статті 263 Цивільного кодексу України унормовано, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Тобто після скасування зупинення перебігу позовної давності, перебіг строку позовної давності продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Проте те, що скасування Законом №4434-IX від 14.05.2025 зупинення перебігу позовної давності не мало своїм наслідком переривання такого строку, свідчить як сама назва цього Закону – "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", так і пояснювальна записка до проекту цього Закону, в якій зазначено, що цей Закон має на меті відновлення перебігу строку позовної давності.
Відтак строк позовної давності з врахуванням часу, що минув до його зупинення, щодо вимог про стягнення боргу з оплати спожитої у березні 2017 року сплинув 23.09.2025 (19 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у квітні 2017 року сплинув 23.10.2025 (49 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у жовтні 2017 року сплинув 25.04.2026 (233 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у листопаді 2017 року сплинув 25.05.2026 (263 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у грудні 2017 року сплине 25.06.2026 (294 календарні дні залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у січні 2018 року сплине 26.07.2026 (325 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у лютому 2018 року сплине 23.08.2026 (353 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно), спожитої у квітні 2018 року сплине 23.10.2026 (414 календарних днів залишку строку позовної давності починаючи з 04.09.2025 включно).
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до суду із даним позовом 15.01.2026 (підтверджується вхідним штампом суду) шляхом його подання безпосередньо до відділу діловодства суду, а відтак ним було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" простроченого боргу, який виник у період з грудня 2015 року по квітень 2017 року.
Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" у своїх заявах по суті спору було заявлено про сплив строку позовної давності, то в задоволенні вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про стягнення з відповідача боргу з оплати спожитої у період з 10.12.2015 по 31.04.2017 теплової енергії у розмірі 90 108,46 грн слід відмовити.
Натомість щодо вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про стягнення з відповідача боргу з оплати спожитої у квітні 2018 року теплової енергії у розмірі 10 601,31 грн позивачем не було пропущено строку позовної давності, тому в цій частині дана вимога підлягає задоволенню.
Крім того, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії, позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" інфляційних втрат у розмірі 72 948,92 грн та 3% річних у розмірі 22 512,87 грн, нарахованих за період з 01.11.2018 по 31.10.2025.
Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті коштів у визначений законодавством строк не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням грошових зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.
За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Попри наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Оскільки в задоволенні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про стягнення з відповідача боргу з оплати спожитої у період з 10.12.2015 по 31.04.2017 теплової енергії у розмірі 90 108,46 грн судом відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, то відповідно нараховані на вказану суму боргу 3% річних та інфляційні втрати також не підлягають стягненню.
Натомість, враховуючи заявлений позивачем період нарахування 3% річних та інфляційних втрат і дати оплат відповідачем боргу, суд вбачає за правомірні наступні нарахування:
- на суму боргу у розмірі 0,19 грн (період споживання - жовтень 2017 року) за період з 21.11.2017 по 21.02.2018;
- на суму боргу у розмірі 5 575,19 грн (період споживання - листопад 2017 року) за період з 21.12.2017 по 27.12.2017;
- на суму боргу у розмірі 7 773,13 грн (період споживання – грудень 2017 року) за період з 21.01.2018 по 24.01.2018;
- на суму боргу у розмірі 10 814,02 грн (період споживання – січень 2018 року) за 21.02.2018;
- на суму боргу у розмірі 8 779,57 грн (період споживання – лютий 2018 року) за період з 21.03.2018 по 22.03.2018;
- на суму боргу у розмірі 10 601,31 грн (період споживання – квітень 2018 року) за період з 21.05.2018 по 31.10.2025.
Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з урахуванням встановлених судом періодів нарахування, дійшов висновку про правомірність стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" інфляційних втрат у розмірі 10 825,26 грн та 3% річних у розмірі 2 374,71 грн.
За таких обставин, позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підлягають задоволенню частково, а з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" підлягають стягненню борг у розмірі 10 601,31 грн, інфляційні втрати у розмірі 10 825,26 грн та 3% річних у розмірі 2 374,71 грн.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з частковим задоволенням позову.
Керуючись статтями 13, 74, 79, 129, 231, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" (04111, м. Київ, вул. Щербакова, буд. 63; ідентифікаційний код 30469509) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (місцезнаходження: 01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 40538421) суму основного боргу у розмірі 10 601 (десять тисяч шістсот одну) грн 31 коп., інфляційні втрати у розмірі 10 825 (десять тисяч вісімсот двадцять п`ять) грн 26 коп., 3% річних у розмірі 2 374 (дві тисячі триста сімдесят чотири) грн 71 коп. та судовий збір у розмірі 391 (триста дев`яносто одну) грн 01 коп. Видати наказ.
3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 28.05.2026.

Суддя Роман БОЙКО