Справа № 308/14547/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді     Шепетко І.О.,
за участі секретаря судових засідань   Фітаса А. М.,
представника позивача    Марина В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – орган опіки та піклування - служба у справах дітей Баранинської сільської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:
Представник позивача – адвокат Марина Віктор Георгійович, який діє в інтересах позивача – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – орган опіки та піклування - служба у справах дітей Баранинської сільської ради про позбавлення батьківських прав.
Свої вимоги мотивує тим, що 25.04.2015 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Ужгород, про що видано відповідне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що видано свідоцтво про народження Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції серії НОМЕР_2 від 21.03.2017.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.06.2021 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину від 20.04.2021, укладеного між сторонами, у зв`язку з тим, що дитина проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , позивач зобов`язався щомісячно сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 5 500 грн.
Зазначає, що 07.08.2019 відповідачка разом із малолітньою донькою ОСОБА_3 виїхала на територію російської федерації, де набула громадянства російської федерації та проживає у м. Москва по теперішній час, не повідомивши позивача про наміри виїзду та зміну місця проживання дитини.
Також зазначено, що відповідачка уклала шлюб із громадянином російської федерації, у якому народила ще одну дитину.
Позивач вказує, що 21.07.2025 відповідачка, не бажаючи надалі займатися вихованням, утриманням та розвитком малолітньої доньки ОСОБА_3 , направила дитину на територію України через Республіку Білорусь та Республіку Польща. Після прибуття дитини в Україну її забрала бабуся — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від сторонніх осіб, які не є родичами чи знайомими сім`ї.
Позивач зазначає, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, не цікавиться життям доньки, з 2019 року не перебуває на території України, а також, перебуваючи у новому шлюбі та маючи ще одну дитину, не виявляє бажання брати участь у розвитку та вихованні своєї першої дитини.
Також позивач вказує, що малолітня ОСОБА_3 фактично проживає разом із бабусею за адресою: АДРЕСА_2 , яка забезпечує її виховання та утримання. На думку позивача, внаслідок неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків рівень розвитку дитини не відповідає її віку.
Позивач зазначає, що наведені обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Також вказує, що дитина має труднощі у розвитку та адаптації, не бажає спілкуватися з однолітками, є перезбудженою та безініціативною. Згідно медичних документів у малолітньої ОСОБА_3 встановлено діагнози, пов`язані із затримкою психомовленнєвого розвитку та розладом дефіциту уваги і гіперактивності.
Позивач зазначає, що такий стан дитини є наслідком неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків, оскільки остання не займається вихованням та розвитком доньки, не підтримує з нею зв`язок, не цікавиться її життям та не надає матеріальної допомоги.
Позивач вважає, що зазначені обставини є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав в інтересах дитини.
Крім того, позивач проходить військову службу у Збройних Силах України, характеризується позитивно, має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та розвитку.
На підставі наведеного просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
05.12.2025 на адресу суду від представника позивача – адвоката – Марина В.Г. надійшло клопотання про витребування доказів від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування – служба у справах дітей Баранинської сільської ради висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Ухвалою суду Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.12.2025 клопотання представника позивача ОСОБА_8  задовольнено та зобов`язано орган опіки та піклування Баранинської сільської ради надати суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
03.02.2026 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Баранинської сільської ради № 112 від 02.02.2026 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
17.03.2026 року від представника позивача — адвоката Марини Віктора Георгійовича
надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, а також про виклик і допит свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.04.2026 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду, а клопотання про виклик та допит свідків задоволено.
В судове засідання призначене на 18.05.2026, були присутні Представник заявника, – ОСОБА_8 ; а також допитані свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 . 
Свідок ОСОБА_5 зазначила, що спочатку все було нормально, дитина росла у належних умовах. Однак у 2021 році мати подала на розлучення та виїхала до російської федерації. Родичі просили її залишити дитину, оскільки бабуся та дідусь дуже переживали за онуку. На даний час дитина проживає з бабусею за адресою: АДРЕСА_2 . Свідок повідомила, що дитина має проблеми з мовленням та потребує занять із логопедом.
За словами свідка, мати не проявляє належної уваги до дитини, фактично піклування про неї здійснює бабуся. Також свідок зазначила, що під час війни мати відправила дитину в Україну, і бабусі довелося забирати її від сторонніх людей. Раніше мати телефонувала та писала частіше, проте зараз зв`язок із дитиною підтримує рідко.
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що тривалий час знає сім`ю сторін як сусідів. Зі слів свідка, у 2021 році мати дитини виїхала до російської федерації разом із дитиною та новим чоловіком. У подальшому у новому шлюбі народила ще одну дитину — сина, якому наразі близько чотирьох років.
Свідок зазначила, що після виїзду мати певний час не підтримувала зв`язок із родичами та не надавала можливості спілкуватися з дитиною, зокрема бабуся та дідусь не могла додзвонитися ні до дитини, ні до матері. Згодом мати самостійно вийшла на зв`язок. Також свідок пояснила, що у липні 2025 року мати передала дитину до України через територію Республіки Білорусь та Польщі, після чого дитину забрала бабуся. За словами свідка, дитина є дуже худою та відстає у розвитку.
На запитання суду щодо ставлення матері до дитини свідок пояснила, що до виїзду за межі України мати займалася дитиною, а також за дитиною доглядала вся сім`я. Крім того, свідок зазначила, що після передачі дитини до України мати певний час телефонувала дитині, однак згодом спілкування стало рідшим.
Свідок ОСОБА_4 повідомила, що підтримує позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки, на її думку, мати залишила дитину, не бере належної участі у її вихованні та не цікавиться її життям, мотивуючи це наявністю нового чоловіка, іншої дитини та проживанням у м. Москва.
Також свідок зазначив, що після передачі дитини з території рф до України у липні 2025 року мати спочатку телефонувала щоденно, однак згодом зв`язок став рідшим, а у відповідь на прохання дитини про спілкування мати повідомляє про зайнятість або відсутність зв`язку.
Окрім цього, свідок вказав, що дитина має проблеми зі здоров`ям, зокрема порушення мовлення, однак мати, за її словами, не вживає заходів для їх вирішення та не бере участі в організації лікування чи корекції стану дитини.
Представник заявника в судове засідання просив позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові. Зазначив, що мати не проявляє ніякого зацікавлення до своєї дітини, не цікавиться станом здоров`я своєї доньки, ніяким чином не проявляє батьківської уваги та не піклується про неї, не приймає участі у її вихованні та не бере матеріальної участі у її вихованні. Батько самостійно повністю забезпечує всі необхідні потреби у фізичному та духовному розвитку дитини.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась своєчасно і належним чином. Поважність причин неявки суду не повідомила. У встановлений судом строк відзив не подала.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, при прийнятті рішення просив врахувати висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Баранинської сільської ради від 03.02.2026 №114. 
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали зареєстрований шлюб, який був зареєстрований 25.04.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Ужгород, про що будо складено відповідний актовий запис № 182 від 25.04.2015, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Під час якого у подружжя народились дочка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження видане Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції серії НОМЕР_2 від 21.03.2017, батьком записаний – ОСОБА_1 , матір`ю – ОСОБА_2 .
15.06.2021 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано. 
Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину № НМС 862233 від 20.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Ференц В.К. та зареєстрованого в реєстрі за № 204, сторони домовилися, що у зв`язку з проживанням дитини з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , Позивач зобов`язався сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 5 500 грн щомісячно.
Разом з тим суд зазначає, що відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи проживають окремо.
Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.
Як випливає з матеріалів справи, 07.08.2019 відповідачка разом із малолітньою донькою ОСОБА_3 виїхала на територію російської федерації, де набула громадянства російської федерації та проживає у м. Москва по теперішній час, не повідомивши позивача про наміри виїзду та зміну місця проживання дитини.
Також судом установлено, що відповідачка з 2019 року не перебуває на території України, уклала шлюб із громадянином російської федерації, на підтвердження суду надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 29.07.2021 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №549. У вказаному шлюбі відповідачка народила ще одну дитину.
Із наданих суду доказів убачається, що 21.07.2025 відповідачка направила дитину на територію України через Республіку Білорусь та Республіку Польща до батька дитини. Після прибуття дитини в Україну її забрала бабуся — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від сторонніх осіб, що підтверджується копією перекладеної згоди №77 АЕ 0811217 про надання відповідачкою згоди на виїзд її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідченої приватним нотаріусом Рак О.І. та зареєстрованої в реєстрі за №4385, яка долучена до матеріалів справи.
З наданої суду акту про фактичне проживання/не проживання особи на території Баранинської сільської ради вбачається, що фактично малолітня ОСОБА_3 проживає разом із бабусею — ОСОБА_4 — за адресою: АДРЕСА_2 , яка забезпечує її виховання, догляд та утримання.
Наведені обставини підтверджуються письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також медичними документами.
Із медичних документів убачається, що малолітня ОСОБА_3 має труднощі у розвитку та адаптації, не бажає спілкуватися з однолітками, є перезбудженою та безініціативною. Також у дитини встановлено діагнози, пов`язані із затримкою психомовленнєвого розвитку та розладом дефіциту уваги і гіперактивності.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач вважає, що такий стан дитини є наслідком неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків, оскільки остання не займається вихованням та розвитком доньки, не підтримує з нею зв`язок, не цікавиться її життям та не надає матеріальної допомоги, а також те, що зазначені обставини є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав в інтересах дитини.
Разом з тим, оцінюючи доводи позивача щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд враховує, що:
сам факт проживання дитини з одним із батьків не свідчить про автоматичне ухилення іншого з батьків від виконання батьківських обов`язків;
наявність періоду, протягом якого відповідач не брала активної участі у вихованні дитини, сама по собі не є безумовною підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав;
матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що відповідач свідомо, умисно та систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України.
Згідно зі статтею 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав є, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Разом із тим позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правової відповідальності, який застосовується лише у виняткових випадках, коли доведено винну поведінку одного з батьків, що свідчить про свідоме та систематичне невиконання батьківських обов`язків.
Такий правовий підхід узгоджується з положеннями статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Суд бере до уваги, показання свідків допитаних у судовому засіданні свідки підтвердили, що після передачі дитини в Україну відповідачка фактично самоусунулась від участі у її житті, спілкується з донькою нерегулярно, матеріальної допомоги не надає, станом здоров`я та розвитком дитини не цікавиться. Свідки також зазначили, що дитина має проблеми зі здоров`ям та мовленням, потребує належної уваги, лікування та розвитку, однак відповідачка не вживає жодних заходів для вирішення цих питань.
Водночас ці показання лише підтверджують факт проживання дитини з позивачем і самі по собі не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки не доводять свідомого та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Разом з тим, ці пояснення оцінюються судом у сукупності з іншими доказами та не є самостійною підставою для висновку про наявність підстав, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав не може застосовуватися формально чи виключно на підставі факту проживання дитини з іншим із батьків, а також не може ґрунтуватися на припущеннях чи суперечливих твердженнях сторін.
Крім того, відповідно до правових позицій Верховного Суду, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом впливу, що застосовується лише тоді, коли змінити поведінку батьків неможливо, а інші заходи захисту прав дитини є недостатніми.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується копією довідки Міністерства оборони України ІНФОРМАЦІЯ_6 № 21562 від 23.08.2024, довідкою Міністерства оборони України військової частини НОМЕР_4 № 7403 від 29.08.2025, довідкою про безпосередню участь особи у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України № 7688 від 10.09.2025, характеризується позитивно.
Також суду надано витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» № ФОВА-004534403 станом на 27.08.2025 року щодо ОСОБА_1 , відповідно до якого відомості про наявність у останнього незнятої чи непогашеної судимості відсутні.
На підставі наведеного просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд зазначає наступне, відповідно до змісту ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право не рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також згідно положення ч.8 ст.7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Висновок органу опіки та піклування Баранинської сільської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 № 112 від 02.02.2026 року також не має для суду наперед визначального характеру та підлягає оцінці разом з іншими доказами у справі.
Оцінюючи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 19 Сімейного кодексу України та практики Верховного Суду такий висновок має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду.
Суд оцінює зазначений висновок у сукупності з іншими доказами у справі та приходить до висновку, що він сам по собі не підтверджує наявність підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
У постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.
Суд також враховує принцип пропорційності втручання у сімейні правовідносини, який випливає із практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якого втручання держави у сімейне життя має бути необхідним та обґрунтованим, а позбавлення батьківських прав повинно застосовуватися лише у випадках, коли це є єдиним можливим способом захисту прав та інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України та ч. 6 ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.
На переконання суду, у даній справі позивачем не доведено, що подальше збереження правового зв`язку між матір`ю та дитиною суперечить інтересам дитини або створює реальну загрозу її життю, здоров`ю чи розвитку.
Суд враховує, що сам по собі факт тривалого проживання відповідачки за межами України та нерегулярного спілкування з дитиною не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є виключним та крайнім заходом впливу на особу, який застосовується лише за наявності достатніх і переконливих доказів свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення матері спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України .
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 СК України. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків Відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Орган опіки та піклування, який надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, не довів та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів неповнолітньої дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21).
Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).
Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що в першу чергу відповідатиме інтересам дитини.
На підставі ст. ст. 7, 24, 56, 121, 141, 150, 164, 166, 180-182, 191 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. ст. 11, 57, 60, 88, 212-215, 224-228, 231, 233, 367, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – орган опіки та піклування - служба у справах дітей Баранинської сільської ради про позбавлення батьківських прав– відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_5 .
Представник позивача: адвокат Марина Віктор Георгійович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №21/526 від 12.07.2006; 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання:  АДРЕСА_4 , РНОКПП – НОМЕР_6 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіка та піклування – служба у справах дітей Баранинської сільської ради, місце знаходження:

Суддя        І.О. Шепетко