ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року	Львів	Справа № 260/4117/25 пров. № А/857/39808/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Іщук Л. П.,
суддів Обрізка І. М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року (головуючий суддя Рейті С.І., м. Ужгород) у справі № 260/4117/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 27.03.2025 року громадянину України ОСОБА_1 , прийняте начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_2 .
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що підставою ухвалення оскаржуваного рішення є фактично Указ Президента від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» щодо введення тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтею 33 Конституції України, а також ненадання документів. Наголошує, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому у разі пред`явлення позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, та одночасному підтвердженні мети поїздки - оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на те законних підстав.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи вимоги статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27.03.2025 року з метою перетину державного кордону України, позивач разом із свою матір`ю ОСОБА_3 прибув до пункту пропуску “Вилок”. На виконання вимог абзацу 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 року № 57 для проходження процедури паспортного контролю позивачем було надано наступні документи: паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 за № НОМЕР_2 ; паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_3 за № НОМЕР_3 ; паспорт ОСОБА_3 за № НОМЕР_4 та РНОКПП; свідоцтво про народження ОСОБА_1 за № 516 від 09.07.1987 року; довідку від 30.06.2023 року за № 3009-5002841971 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 ; військово-обліковий документ-тимчасове посвідчення за № НОМЕР_5 з вклеєним VTN-кодом; довідку про надання відстрочки за №927 від 21.02.2025 року; посвідчення ОСОБА_3 серії НОМЕР_6 від 31.10.2008 року; довідку МСЕК за № 736015; висновок ЛКК за № 1121 від 23.06.2023 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; довідку за № 108/33-2775 від 20.03.2025 року про те, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації як отримувач компенсації за надання послуг з догляду на професійній основі, особі з інвалідністю II групи, яка потребує постійного стороннього догляду ОСОБА_3 , терміном з 11.07.2023 року довічно; договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі від 11.07.2023 року, акт встановлення факту здійснення догляду від 20.03.2025 року.
Уповноваженою особою НОМЕР_1 прикордонного загону прийнято спірне рішення, яким позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України. Зі змісту вказаного рішення, причиною тимчасового обмеження в праві виїзду з України є порушення правил попереднього супроводу (а.с.35-36).
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, 21.04.2025 року позивач направив на ім`я начальника НОМЕР_1 прикордонного загону відповідну скаргу про його скасування.
За результатами розгляду скарги позивача листом від 01.05.2025 року відповідач повідомив, що за наявною інформацією, 31.03.2023 року громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі громадянина України перетнула державний кордон на виїзд з України через пункт пропуску “Старокозаче”. 19.04.2023 року громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно, без супроводу громадянина України перетнула державний кордон на в`їзд в Україну через пункт пропуску “Могилів-Подільський”. Станом на теперішній час громадянин України, який супроводжував громадянку України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на територію України не повернувся.
За результатами розгляду скарги позивача, спірне рішення залишено без змін.
Вважаючи протиправним рішення відповідача від 27.03.2025 року, позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (далі - Закон № 389-VІІІ).
Так, згідно ст. 1 Закону № 389-VІІІ воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Колегія суддів наголошує, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, Закон № 389-VІІІ та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У подальшому, дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжувалась та існувала на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року (далі – Закон №3543-XII) в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Системний аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Правилами перетинання державного кордону України (далі – Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 , визначений порядок перетинання громадянами України державного кордону.
За змістом пункту 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до абзацу 4 пункту 2-1 Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.
Згідно абзацу 13 пункту 2-1Правил громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що право виїзду за межі України в умовах воєнного стану мають особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків.
Однак таке право обумовлено наявністю сукупності наступних підстав: наявністю документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність; наявністю документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.03.2025 року позивачем при перетині державного кордону України через пункт пропуску “Вилок” разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, уповноваженій особі були надані для перевірки: 
паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 № НОМЕР_2 ; 
паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_3 № НОМЕР_3 ; 
паспорт ОСОБА_3 № НОМЕР_4 та РНОКПП; 
свідоцтво про народження ОСОБА_1 за № 516 від 09.07.1987 року; довідку від 30.06.2023 року № 3009-5002841971 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 ; 
військово-обліковий документ-тимчасове посвідчення № НОМЕР_5 з вклеєним VTN-кодом; 
довідку про надання відстрочки №927 від 21.02.2025 року; 
посвідчення ОСОБА_3 серії НОМЕР_7 від 31.10.2008 року; 
довідку МСЕК № 736015; 
висновок ЛКК № 1121 від 23.06.2023 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; 
довідку № 108/33-2775 від 20.03.2025 року про те, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації як отримувач компенсації за надання послуг з догляду на професійній основі, особі з інвалідністю II групи, яка потребує постійного стороннього догляду ОСОБА_3 , терміном з 11.07.2023 року по довічно; 
договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі від 11.07.2023 року, акт встановлення факту здійснення догляду від 20.03.2025 року.
Недоліків чи зауважень до вказаних документів відповідачем в оскаржуваному рішенні про відмову в перетинанні державного кордону не зазначено.
Підставою відмови вказано «порушення правил попереднього супроводу”.
За результатами розгляду скарги позивача на рішення про відмову в перетинанні державного кордону начальник НОМЕР_1 прикордонного загону листом від 01.05.2025 повідомив, що за наявною інформацією, 31.03.2023 року громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі громадянина України перетнула державний кордон на виїзд з України через пункт пропуску “Старокозаче”. 19.04.2023 року громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно, без супроводу громадянина України перетнула державний кордон на в`їзд в Україну через пункт пропуску “Могилів-Подільський”. Станом на теперішній час громадянин України, який супроводжував громадянку України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на територію України не повернувся.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наявність у відповідача інформації про те, що до України не повернулася інша особа, яка раніше супроводжувала ОСОБА_3 як особу з інвалідністю 2 групи, не може слугувати правовою підставою для відмови саме позивачу в перетинанні державного кордону України за наявності в останнього на те підстав, визначених абзацом 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57.
Відповідальність за такі дії щодо неповернення має нести саме особа, яка відповідно до наведених вище положень зобов`язана була повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України ОСОБА_3 , а не позивач.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмовисаме щодо цієї особи, що відповідачем не дотримано в досліджуваному випадку.
Інших підстав для відмови у перетині державного кордону на виїзд з України в оскаржуваному рішенні не зазначено.
Щодо доводів скаржника про те, що спірне рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, то апеляційний суд зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, зважаючи на таке.
Право особи, стосовно якої винесено рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, оскаржити його до адміністративного суду, визначено частиною третьою статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль", при цьому, зазначена норма закону не пов`язує право особи, стосовно якої винесено таке рішення, на оскарження його до суду лише протягом строку дії такого рішення. 
В той же час, разовий характер оскаржуваного рішення не вказує на те, що даний акт індивідуальної дії не створює правових наслідків для позивача.
Інших аргументів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення НОМЕР_1 прикордонний загін в апеляційній скарзі не зазначив.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року у справі № 260/4117/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М.А. Пліш