Справа №701/592/26
Номер провадження2/701/524/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 травня 2026 року      Маньківський районний суд, Черкаської області
в складі: головуючого – судді -    Костенка А. І.
за участю секретаря -    Брітан О. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Маньківка справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Маньківської селищної ради про визнання права власності, 

В С Т А Н О В И В :
Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача про визнання права власності.
На підставу своїх вимог спирається на те, що згідно з рішенням виконавчого комітету Маньківської селищної ради народних депутатів селища Маньківка від 28.05.1993 № 73, було видано ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_2 , його дочці ОСОБА_3 ордер на житлове приміщення № 054783 серія А від 03.06.1993 на право заняття житлового приміщення однокімнатної квартири площею 11,97 кв.м., що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 . Отримавши житло у встановленому на той час порядку ОСОБА_1 , уклав Договір найму жилого приміщення в будинках місцевих Рад від червня 1993 року. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивачі мають право на приватизацію квартири, яка попередньо надана була в якості житла. Разом з тим, вселившись у вказане житло на законних підставах, позивачі постійно і безперервно добросовісно володіють даним майном фактично від часу вселення і по даний час. Разом з тим, право власності на квартиру залишилось неоформленим. З метою оформлення права власності на квартиру, приватним підприємством «УЦТІ» проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 (Маньківська територіальна громада). 05.02.2026 було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна де вказано, що право власності за вищевказаною адресою не зареєстровано. Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надано довідку від 25.03.2026 № 107, згідно якої інформується, що за даними Маньківського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 01.01.2013 року, право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 – не зареєстровано. Довідками АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10023/0186 від 05.02.2026 підтверджено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , участі у приватизації не приймали, право приватизації по житловому чеку не використали. 06.02.2026 позивачі звернулися до Маньківської селищної ради та Уманської районної військової адміністрації із заявою про оформлення у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_2 , яка була надана згідно ордеру серія А № 054783 від 03.06.1993. Листом від 09.02.2026 № 02-11/103 виконавчого комітету Маньківської селищної ради надано письмову відповідь, що орган приватизації у Маньківській селищній раді не створений, тому селищна рада не має повноважень у видачі відповідних дозволів. Листом від 18.02.2026 № 01-01-33/881 Уманська районна державна адміністрації надала відповідь, що немає повноважень вирішити питання по суті. За викладених обставин, враховуючи відсутність можливості оформити право власності на майно за відповідним рішенням органу приватизації по причині відсутності такого, та відповідно у зв`язку з відсутністю можливості оформити право власності за вказаних обставин, вимушені звертатись до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.
Позивачі до суду не з`явилися, але в своїй позовній заяві просять справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують.
Представник відповідача Маньківської селищної ради в судове засідання не з`явився, але згідно письмової заяви позовні вимоги позивача визнає та просить справу слухати в його відсутності.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. 
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із того, що як дійсно встановлено в судовому засіданні, що згідно з рішенням виконавчого комітету Маньківської селищної ради народних депутатів селища Маньківка від 28.05.1993 № 73, було видано ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_2 , його дочці ОСОБА_3 ордер на житлове приміщення № 054783 серія А від 03.06.1993 на право заняття житлового приміщення однокімнатної квартири площею 11,97 кв.м., що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27). Отримавши житло у встановленому на той час порядку ОСОБА_1 , уклав Договір найму жилого приміщення в будинках місцевих Рад від червня 1993 року (а.с. 28). Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивачі мають право на приватизацію квартири, яка попередньо надана була в якості житла. Разом з тим, вселившись у вказане житло на законних підставах, позивачі постійно і безперервно добросовісно володіють даним майном фактично від часу вселення і по даний час. Разом з тим, право власності на квартиру залишилось неоформленим. З метою оформлення права власності на квартиру, приватним підприємством «УЦТІ» проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 (Маньківська територіальна громада) (а.с. 31-34). 05.02.2026 було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна де вказано, що право власності за вищевказаною адресою не зареєстровано (а.с. 35). Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надано довідку від 25.03.2026 № 107, згідно якої інформується, що за даними Маньківського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 01.01.2013 року, право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 – не зареєстровано (а.с. 36). Довідками АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10023/0186 від 05.02.2026 підтверджено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , участі у приватизації не приймали, право приватизації по житловому чеку не використали (а.с. 37, 38, 39). 06.02.2026 позивачі звернулися до Маньківської селищної ради та Уманської районної військової адміністрації із заявою про оформлення у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_2 , яка була надана згідно ордеру серія А № 054783 від 03.06.1993 (а.с. 40). Листом від 09.02.2026 № 02-11/103 виконавчого комітету Маньківської селищної ради надано письмову відповідь, що орган приватизації у Маньківській селищній раді не створений, тому селищна рада не має повноважень у видачі відповідних дозволів (а.с. 41). Листом від 18.02.2026 № 01-01-33/881 Уманська районна державна адміністрації надала відповідь, що немає повноважень вирішити питання по суті (а.с. 42). За викладених обставин, враховуючи відсутність можливості оформити право власності на майно за відповідним рішенням органу приватизації по причині відсутності такого, та відповідно у зв`язку з відсутністю можливості оформити право власності за вказаних обставин, вимушені звертатись до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою № 31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам II проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини"). У даному випадку легітимні сподівання позивача/позивачів на оформлення належного йому майна передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим "існуючого майна". Відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту. Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Таким чином, закон дає право та зобов`язує позивачів зареєструвати право власності. Разом з тим, вищевказані перешкоди не можуть ставитись в залежність та порушувати законнне право на оформлення права власності на майно, на яке позивачі мають повне право, оскільки дотримано всіх визначених умов для цього, однак реалізувати своє право немає можливості виходячи з викладеного.  Ст. 47 Конституції України встановлює, що кожен має право на житло. У зв`язку із тим, що спірна квартира не належить ні Уманській районній державній адміністрації, ні Маньківській селищній раді, що підтверджується наявними відповідями, орган приватизації відсутній, тому Позивачі не можуть скористатися правом приватизації. Таким чином, наявними є обставини того, що позивачі відкрито, добросовісно, безперервно володіють квартирою АДРЕСА_2 , дотримуючись вимог щодо приписів законодавства про зобов`язання власності в частині тягаря утримання майна, не порушення прав інших осіб та держави. Від часу вселення позивачі продовжують проживати у вищевказаній квартирі на постійній основі, проводять утримання майна. Однак, такий стан невизначеності у реально-формальному стані володіння майном при фактичній відсутності титульного власника перешкоджає здійсненню права власності, не дає змоги здійснювати утримання майна, що змушує звернутись з даним позовом до суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Така позиція сформульована у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 09 липня 2019 року у справі № 920/999/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «[…] добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності» (Постанова Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 466/9865/17; провадження № 61-9397св20). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Як вбачається із вищевикладеного, позивачі добросовісно (на підставі ордеру) заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (житловим приміщенням-квартирою) більше десяти років по теперішній час, а відтак відповідно по положень ст. 344 ЦК України, наявні правові підстави для набуття позивачами права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 . У відповідності до ч. 1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України). За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства – ст. 14 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України надано право кожній особі звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав може бути визнання права. Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 ЦК України  власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 4 ст. 319 ЦК України визначає, що власність зобов`язує. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачами достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду змогу дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому заявлені вимоги підлягають до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 77, 78, 81, 200, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 11, 14, 16, 317, 319, 321, 322, 325, 328 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Позов задоволити.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованим АДРЕСА_3 та жителем АДРЕСА_1 ), право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 згідно даних технічного паспорта.
Визнати за  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованою та жителькою АДРЕСА_1 ), право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 згідно даних технічного паспорта.
Визнати за  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованою та жителькою АДРЕСА_1 ), право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 згідно даних технічного паспорта.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду через Маньківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя      А. І. Костенко