Справа № 703/1825/26 
2/703/1677/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Сміла 
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі судді Биченка І.Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 квітня 2020 року за усним договором позики ним було передано ОСОБА_2 в позику кошти в сумі 4250 доларів США.
При фактичному отриманні вказаної суми коштів ОСОБА_2 власноручно була написана відповідна розписка.
За вказаною розпискою відповідач повинен був повернути отримані кошти до 30 жовтня 2025 року.
Позивач стверджує, що відповідач частково повернув борг у розмірі 2492 доларів США, решту позичених коштів не повертає та продовжує ними користуватись. В зв`язку з цим, просив стягнути з нього борг в сумі 1758 доларів США.
Ухвалою від 31 березня 2026 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило.
Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду подав, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило.
Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
За відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем відзиву, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд ураховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.
Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд доходить наступного висновку.
Як установлено з наданої суду розписки від 25 квітня 2020 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 4250 доларів США терміном на 5 років, які зобов`язався повернути до 30 жовтня 2025 року. За умовами розписки відповідач ОСОБА_2 зобов`язався щорічно до 30 жовтня повертати по 115 доларів США. При порушенні терміну повернення щорічного платежу, зобов`язався додатково сплачувати 300 доларів США.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Суд зазначає, що наявність оригіналу розписки у позивача, який було безпосередньо досліджено судом в ході розгляду справи та приєднано до матеріалів справи, згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим, тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики і в іноземній валюті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас, з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які потрібно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована зазначена у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження № 61-10799св23).
Суд зауважує, що в ході розгляду справи позивачем підтвердження факт надання коштів в позику ОСОБА_2 за договором позики від 25 квітня 2020 року у сумі 4250 доларів США грн. Позивач визнав, що відповідач з цієї суми повернув йому лише 2492 доларів США. Водночас, відповідачем доказів належного виконання зобов`язання за борговою розпискою в решті сумі суду не надано.
Ураховуючи встановлені обставини та відповідні їм норми права, суд уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задоволити в повному обсязі.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
Відповідно до квитанції від 25 березня 2026 року позивач сплатила 1331 грн. 20 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом.
Ураховуючи, що позов підлягає до повного задоволення з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.
Крім того, судом установлено, що згідно договору про надання правничої допомоги від 25.03.2026 та квитанції №04-26 від 26.03.2026 позивач сплатив адвокату Холодняку В.М. за надання правничих послуг з приводу представництва та захисту його інтересів у т.ч. Смілянському міськрайонному суді Черкаської області з приводу стягнення коштів за договором позики (розписка) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у сумі 5000 грн. 00 коп.
Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Холодняк В.М. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №484, виданого 02 липня 2012 року.
Відповідно до акту виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 26 березня 2026 року адвокатом Холодняком В.М. надано ОСОБА_1 наступні послуги: консультації правового характеру – вартість 500,00 грн.; пошук та друкування з інтернет видання інформації щодо курсів валют НБУ по відношенню до гривні – вартість 200 грн.; складено позовну заяву – 2300,00 грн.; участь у судових засіданнях суду першої інстанції – 2000 грн.
Суд зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків. Компенсація витрат на правничу допомогу зазвичай стосується фактично виконаної роботи адвоката.
У акті виконаних робіт від 26 березня 2026 року сторонами визначено послугу таку, як «участь у судових засіданнях суду першої інстанції представництво інтересів ОСОБА_1 в Смілянському міськрайонному суді Черкаської області з приводу розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики (розписки), вартість послуги 2000 грн.». Однак, зазначена послуга, на думку суду, є необґрунтованою та вказані витрати в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) сторін, про що зазначено в ухвалі суду від 31.03.2026. Крім того, така послуга на момент підписання акту виконаних робіт не могла бути надана, оскільки акт складений у день звернення до суду ОСОБА_1 з наведеним позовом.
Ураховуючи наведене, суд уважає доведеним розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.
На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України суд,-
ухвалив :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задоволити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1758 (одна тисяча сімсот п`ятдесят вісім) доларів США боргу за договором позики від 25 квітня 2020 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331 грн. 20 коп. судового збору та 3000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу, а всього 4331 (чотири тисячі триста тридцять одна) грн. 20 (двадцять) коп. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 18 травня 2026 року.

Учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . 

Суддя:         І.Я. Биченко