Номер провадження: 22-ц/813/4431/26 
Справа № 522/4147/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
треті особи – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Страх Вадим Олегович
на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 лютого 2025 року
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2024 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав.
Позивач мотивує вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами не укладався.
Фактичні відносини між сторонами припинені у червні 2020 року. Відповідач участі у житті та вихованні дитини не приймає, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний, духовний та культурний розвиток дитини, не спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав — відмовлено.

Судове рішення суду вмотивовано тим, що позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про те, що відповідач втратив інтерес до дитини та його поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Страх В.О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного заочного рішення, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позбавлення батьківських прав у цьому випадку є необхідним заходом для забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки відповідач не виконує свої обов`язки, його формальний статус батька не має жодного позитивного впливу на життя дитини, а навпаки, створює правову невизначеність щодо її майбутнього.
В скарзі зазначається, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги доведеність ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що є істотним порушенням норм матеріального права та свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення. Скаржником зауважується, що у матеріалах справи містяться достатні докази, які підтверджують, що відповідач протягом тривалого часу не виконує своїх батьківських обов`язків, а вихованням і утриманням дитини займається виключно мати. Відповідач не бере участі у житті дитини, не відвідує навчальний заклад, не приводить та не забирає дитину, не цікавиться її навчальними успіхами та не відвідує батьківські збори. Крім того, факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків підтверджується також характеристиками та довідками з місця проживання дитини. Сусіди та інші свідки підтвердили, що відповідач не відвідує дитину, не проявляє жодного інтересу до її життя та розвитку.
Крім того, на думку скаржниці важливим аспектом є також те, що відповідач не спілкується з дитиною, що негативно впливає на її емоційний стан та психологічний розвиток. Відсутність батьківської уваги та турботи може спричинити психологічні травми для дитини, а отже, збереження за відповідачем батьківських прав суперечить інтересам дитини, які є пріоритетними відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини. 
Скаржницею наголошується, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач нехтує своїми обов`язками не з поважних причин, а свідомо та систематично та не вживає жодних заходів для налагодження контакту з дитиною, і не звертався до суду або органів опіки щодо врегулювання питання спілкування, що на її думку свідчить про відсутність бажання виконувати батьківські обов`язки.
Також скаржниця акцентує увагу на тому, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Всі витрати, пов`язані з доглядом, харчуванням, медичним обслуговуванням, освітою та розвитком дитини, несе вона.
Крім того, в скарзі також звертається увага на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, оскільки розглянув питання про позбавлення батьківських прав без належного висновку Органу опіки та піклування, і взагалі суд неправомірно поклав обов`язок надання висновку на учасників справи, що суперечить чинному законодавству.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У судове засідання, сторони не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не направляли.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник скаржниці- адвокат Страх В.О., представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради - повідомлені шляхом надсилання судової повістки до їх електронного кабінету, що підтверджується довідкою про їх доставку.
Судові повістки надіслані скаржниці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 повернулись з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».
У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідача.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та їх не явка не перешкоджає розгляду справи.
Додатково ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлено шляхом розміщення Одеським апеляційним судом оголошення на офіційному веб-сайті судова влада України про місце, дату та час розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_3 .
Судовим наказом Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року з відповідача вирішено стягувати аліменти на утримання їх малолітньої дитини, починаючи з 04.06.2020 року та до досягнення нею повноліття.
Відповідно до копії Довідки Комунального закладу дошкільної освіти (Ясла-садок) №257 Криворізької міської ради №7 від 28.02.2024 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відвідує даний комунальний заклад, до якого була зарахована у 2023 році.
Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості, громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
З копії довідки Комунального підприємства «Криворізька міська лікарня №17» Криворізької міської ради вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює в даному закладі на посаді сестри медичної (палати інтенсивної терапії) анестезіологічного відділення з 01.08.2022 року по теперішній час.
Позивачкою також надано до суду копії Витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 за період з 2017 року по 2022 рік.
24.06.2024 року представником позивача надано копію Акту трьох мешканців будинку АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 та її донька проживають за адресою: АДРЕСА_2 з жовтня 2020 року по теперішній час. З червня 2020 року батька дитини не бачили, вихованням та утриманням дитини займається тільки мати. Батько дитини участі у вихованні не приймає.
В Рішенні № 266 від 04.07.2025 року виконавчого комітету Інгулецької районної у місті раді зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою — четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батьків, так і для дитини (стаття 166 СК України), та допускається лише у випадках, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.
Отже, при вирішенні спорів щодо позбавлення батьківських прав суди повинні виходити з принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оцінюючи поведінку батьків, характер їх ставлення до дитини, а також можливість зміни їх поведінки у майбутньому.
Відповідно до статей 76, 81, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у їх сукупності.
Обов`язок доведення обставин свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, покладається на позивача.

У справі, що переглядається, встановлено, що позивачка не надала доказів, які б свідчили про наявність беззаперечних доказів ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання доньки, або інших обставин, які відповідно до приписів частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.
Посилання позивачки на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не може бути самостійною підставою для скасування судового рішення, оскільки самої лише бездіяльності з боку батька недостатньо для висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливе позбавлення її батьківських прав (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20).
Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а також відсутність гострої соціальної необхідності у застосуванні такого заходу, у зв`язку з чим позбавлення батьківських прав у цій справі не є необхідним у демократичному суспільстві.
Твердження скаржниці про те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку, і всі витрати на дитину несе вона, не є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав, така вимога позивача на даний момент є передчасною та не може розцінюватись як беззаперечна для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. 
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням вимог статті 19 Сімейного кодексу України, оскільки розглянув питання про позбавлення батьківських прав без належного висновку Органу опіки та піклування, не можуть бути абсолютною підставою для скасування рішення, оскільки такий підхід суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини та принципу правової визначеності. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції як того вимагає законодавство, обов`язково було залучено представника органу опіки та піклування їх представник приймав участь, однак жодна зі сторін не наполягала на витребуванні висновку, а тому розгляд відбувся за наявними доказами, які оцінені судом в їх сукупності.
Також, колегія суддів зауважує, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, і обов`язок надати докази лежить на позивачеві, а не на суді. Суд лише створює умови для цього, а тому твердження скаржниці про те, що суд «поклав обов`язок на сторони» є абсолютно законним, оскільки це прямо передбачено процесуальним законом.
До того ж апеляційний суд витребував рішення виконавчого комітету Інгулецької районної у місті раді від 04.07.2025 року № 266 в якому прямо зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги відносно того, що у справі наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. За встановлених обставин, позивачка не довела належними доказами винної поведінки ОСОБА_2 , яка б свідчила про свідоме нехтування виконанням ним своїх батьківських обов`язків щодо їх спільної дитини.
Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження наявності беззаперечних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.
Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена.
Доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 05.02.2025 року, ухваленого відповідно до норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих фактичних обставин, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Страх Вадим Олегович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко