Справа № 130/1770/25
Провадження № 22-ц/801/822/2026
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року	Справа № 130/1770/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю., 
розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Скорковською Любов`ю Анатоліївною, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 22 січня 2026 року у м. Жмеринка суддею цього суду Заярним А.М., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі – ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 05.09.2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 472195-КС-005 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». 
05.09.2024 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 472195-КС-005 про надання кредиту. 
05.09.2024 року ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 472195-КС-005 про надання кредиту на умовах визначених офертою.
Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-9477 на номер телефону, що зазначений позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті, який боржником було введено (відправлено).
Відповідно до п. 1 договору кредиту ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальнику грошові кошти у розмірі 30 000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит.
ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника.
Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у нього станом на 28.05.2025 року утворилась заборгованість за договором № 472195-КС-005 у розмірі 87 348, 50 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту – 26 870 грн, суми прострочених платежів по процентах – 41 648, 50 грн, суми заборгованості по штрафах у розмірі 14 500 грн, суми прострочених платежів за комісією – 4 330 грн.
За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 відповідну заборгованість за кредитним договором № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року та судовий збір.
22.01.2026 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року у розмірі 87 348, 50 грн та судові витрати в розмірі 2 422, 40 грн.
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Скорковську Л.А., подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник посилається на те, що включення до кредитного договору № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року умови про сплату комісії за видачу кредиту у розмірі 4 330 грн є несправедливим, адже надання кредитних коштів не є самостійною послугою банку та не може бути обумовленою сплатою будь-яких платежів. Відтак, на переконання скаржника, враховуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів», у ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не було підстав вимагати від відповідача сплату комісії.
Крім того, апелянт зазначає, що неустойка, яка підлягає стягненню за кредитним договором № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року, була нарахована у період дії воєнного стану, а тому на підставі положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України неустойка підлягає списанню кредитодавцем, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.
Також адвокат Скорковська Л.А. наголошує, що розмір процентів, які просить стягнути позивач із відповідача, не є співмірним із тілом кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості) за користування коштами.
Між тим, скаржник звертає увагу, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, що підтверджується доданими до апеляційної скарги доказами, а тому, на думку ОСОБА_1 , на нього поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що звільняє його від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, починаючи з моменту початку служби, а саме з 26.11.2024 року. В обґрунтування поважності причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, апелянт вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 перебував у зоні бойових дій, тому не мав можливості подати усі наявні докази.
До того ж, адвокат Скорковська Л.А. зауважує, що суд першої інстанції розгляну справу за відсутності відповідача, дійшовши помилкового висновку про його належне повідомлення на підставі повернення поштової кореспонденції із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», адресованої ОСОБА_1 , що, як вважає скаржник, не відповідає нормам процесуального права.
При цьому скаржник зазначає, що у матеріалах справи міститься доказ, який суд першої інстанції залишив поза увагою, а саме на одному із поштових конвертів, направлених на зареєстроване місце проживання  ОСОБА_1 , міститься відмітка про те, що адресат є військовослужбовцем та перебуває на ротації (а.с. 109). Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції, отримавши інформацію про те, що відповідач є військовослужбовцем, повинен був перевірити такі обставини шляхом витребування відомостей щодо місця проходження служби ОСОБА_1 , надіслати кореспонденцію за місцем служби, відкласти розгляд справи для забезпечення участі відповідача, врахувати спеціальні державні гарантії захисту військовослужбовців.
Водночас на адресу апеляційного суду від представника ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що кредитний договір було укладено шляхом обміну електронними повідомленнями й підписано у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» з накладенням одноразового ідентифікатора, виключно за ініціативи боржника, який зі своєї волі відвідав веб-сайт ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», авторизувався на ньому, надав всі необхідні персональні та банківські дані для авторизації та проходження безпекових заходів, після чого отримав можливість укласти угоду. Відомості щодо такої угоди (її примірник, оферта і т.д.) розміщені в персональному кабінеті боржника, а також надавалися йому окремо на його електронну пошту і він завжди має доступ до них.
Вказує, що позивачем повною мірою доведено як факт укладання кредитного договору між сторонами, так і факт видачі коштів боржнику та наявність заборгованості останнього. Суд першої інстанції дав належну оцінку доводам позивача та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 05.09.2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено договір № 472195-КС-005 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» (зворот а.с. 37-46). 
05.09.2024 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 472195-КС-005 про надання кредиту (а.с. 11-22). 
05.09.2024 року ОСОБА_1 прийняв пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 472195-КС-005 про надання кредиту на умовах, визначених офертою (а.с. 26-36).
Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-9477 на номер телефону, що зазначений позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті, який боржником було введено (відправлено).
Відповідно до п. 1 договору кредиту ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 30 000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит.
ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжною інструкцією 42553-77065-36214 від 05.09.2024 року (а.с. 62).
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 28.052025 року утворилась заборгованість за договором № 472195-КС-005 у розмірі 87 348, 50 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту – 26 870 грн, суми прострочених платежів по процентах – 41 648, 50 грн, суми заборгованості по штрафах у розмірі 14 500 грн, суми прострочених платежів за комісією – 4 330 грн (а.с. 63-64).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 87 348, 50 грн за кредитним договором № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року є такими, що базуються на законі, оскільки позичальник не виконував умови договору та має заборгованість, тому повинен відповідати за порушення взятих на себе зобов`язань.
Відтак, оцінюючи усі докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції лише частково з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно із ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19 зробив правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони не досягли б згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання кредиту № 472195-КС-005  від 05.09.2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та  ОСОБА_1  укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису шляхом зазначення одноразового ідентифікатору: UA-9477.
Зі змісту договору встановлено, що  ОСОБА_1  при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця реєстрації (проживання), номер телефону, номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти.
Таким чином, ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позикодавець надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявник використав для підтвердження підписання договору позики.
Отже, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі  ОСОБА_1  на укладення такого договору на відповідних умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відтак, підписанням договору про надання кредиту № 472195-КС-005  від 05.09.2024 року  ОСОБА_1 підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних вище дій, зокрема надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі номеру телефону та/або та електронної пошти для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому, вимог про визнання кредитного договору № 472195-КС-005  від 05.09.2024 року недійсним (неукладеним) відповідачем не заявлено.
До того ж, в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факту укладення вказаного кредитного договору.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної частини заборгованості.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що включення до кредитного договору № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року умови про сплату комісії за видачу кредиту у розмірі 4 330 грн є несправедливим, то апеляційний суд вказує на таке.
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»)
Згідно із умовами кредитного договору № 472195-КС-005  від 05.09.2024 року кредитодавець надав позичальнику кредит для власних потреб, тобто кредит є споживчим.
Відповідно до ч. 1-2, 5, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, вказаним законом безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту.
Водночас, наявність такої комісії вимагає зазначення в кредитному договорі переліку додаткових та супутніх фінансових послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням/поверненням кредиту, що надаються позичальнику, адже само по собі надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку/фінансової установи, й виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 року в справі № 640/14229/15 , від 21.04.2021 року в справі № 677/1535/15.
У постанові Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі № 727/5461/23 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У кредитному договорі № 472195-КС-005  від 05.09.2024 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не навело переліку послуг, за які встановив комісію, а лише вказав, що сплата комісії саме за надання кредиту (п. 2.5.), тобто за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, а тому така умова кредитного договору є несправедливою, суперечить принципу добросовісності, та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача, що за своєю природою є дискримінаційним.
Встановлена комісія за надання кредиту є невиправданим платежем, що спрямований на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже така умова договору порушує публічний порядок, та є нікчемною.
Враховуючи те, що пунктом 2.5. кредитного договору № 472195-КС-005  від 05.09.2024 року встановлено комісію за надання кредиту, то вказане положення зазначеного договору є нікчемним, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення вимог позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, яка складається із суми прострочених платежів за комісією – 4 330 грн.
Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» просило стягнути із відповідача за кредитним договором, зокрема і неустойку, в розмірі 14 500 грн.
Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У постанові Верховного Суду від 06.09.2023 року у справі № 910/8349/22 зроблено висновок щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів, зокрема що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія цього пункту.
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3)у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року на території України з 24.02.2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.
Таким чином, враховуючи зміни, які були внесені в кінцеві та перехідні положення ЦК України, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача неустойки у вищевказаному розмірі необхідно було відмовити, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині обґрунтовані та заслуговують на увагу.
Між тим, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що розмір процентів, які просить стягнути позивач із відповідача, не є співмірним із тілом кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості) за користування коштами.
Однак, наведені доводи скаржника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про споживче кредитування».
Стандартизована форма паспорта споживчого кредитування, наведена у додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», передбачає окремий розділ про наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (пеня, штрафи, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, інші платежі), де зазначаються розмір платежу, база його розрахунку та умови його застосування, а також окремий розділ додаткової інформації (додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту): послуги нотаріуса, послуги оцінювача, послуги страховика, інше, де зазначаються необхідність отримання відповідної послуги, перелік осіб за наявності.
Згідно зі ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.
Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими постановою Правління НБУ від 11 лютого 2021 року № 16 (далі - Правила).
Згідно з п. 5 Правил кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил. Кредитодавець має право не надавати споживачу графік платежів у разі кредитування у вигляді кредитної лінії.
Як встановив суд апеляційної інстанції, на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1  не звертався до позивача із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, що свідчить про прийняття та згоду зі всіма умовами такого договору, в тому числі в частині нарахування процентів.
Доданий до кредитного договору паспорт споживчого кредиту підписаний ОСОБА_1 та містить умови про нарахування процентів (плати) за користування кредитом, яка не є компенсацією у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 23-25).
Термін «Компенсація» у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» має значення захисного механізму у разі невиконання особою зобов`язань за договором. Дане поняття можна співвіднести з поняттям «штрафні санкції». 
Відтак, колегія суддів вважає, що умови договору про сплату процентів за користування кредитом є справедливими та не призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки сторонами договору погоджені розміри процентної ставки. 
Крім того, скаржник не погоджується із нарахованими процентами за вищевказаним кредитним договором, оскільки відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 має право на списання штрафних санкцій, пені, відсотків по кредиту.
Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі № 199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Подібні за змістом висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі № 426/4264/19.
Разом із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції скаржником було подано копію військового квитка  ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с. 144-145), з якого вбачається, що 26.11.2024 року на підставі контракту ОСОБА_1 прийнятий на військову службу, та копію довідки № 1040 від 06.05.2025 року, видану командиром військової частини НОМЕР_3 , відповідно до якої солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом з 26.11.2024 року у військовій частині НОМЕР_3 (а.с. 143).
Відповідно до частин 2-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові від 24.07.2024 року у справі № 646/857/18 Верховний Суд наголошував, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень статті 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.
Так, обґрунтовуючи причини неподання в суді першої інстанції вищезазначених доказів, скаржник посилається на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 перебував у зоні бойових дій, тому не мав можливості подати усі наявні докази.
З матеріалів справи вбачається, що жоден із направлених судом  ОСОБА_1 документів вручені не були, оскільки всі поштові відправлення, адресовані йому, повернулись до суду із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». 
Таким чином, є обґрунтовані підстави вважати, що  ОСОБА_1  не був обізнаний про наявність судового провадження за його участю.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені скаржником причини для поновлення строку для подання доказів є поважними, та приймає їх до уваги.
Разом з тим, надані відповідачем документи не підтверджують наявність у нього статусу військовослужбовця, призваного (мобілізованого) на військову службу, а тому не надають йому пільг передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки  ОСОБА_1  перебуває на військовій службі за контрактом, а положення зазначеного закону стосуються виключно мобілізованих військовослужбовців, тому на спірні правовідносини не поширюються.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі № 426/4264/19.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, дійшовши помилкового висновку про його належне повідомлення на підставі повернення поштової кореспонденції із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», адресованої ОСОБА_1 , що, як вважає скаржник, не відповідає нормам процесуального права, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
Як встановлено апеляційним судом, усі судові рішення у даній справі було надіслано ОСОБА_1 на його зареєстровану адресу проживання, яка вказана у відповіді Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області № 01-2025/2446 від 09.07.2025 року на запит суду першої інстанції, а саме АДРЕСА_1 (а.с. 82). 
Однак, усі поштові відправлення, які адресувались ОСОБА_1 , повернулися до суду із довідками про причини повернення, на яких міститься відмітка поштового відділення: «адресат відсутній за вказано адресою» (а.с. 87, 98, 109, 128).
Відповідно до ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З наведених вище обставин справи вбачається, що судом першої інстанції під час розгляду справи вжито заходів задля належного повідомлення ОСОБА_1  про судове провадження, а тому забезпечено йому можливість реалізувати свої процесуальні права.
Посилання апелянта на те, що у матеріалах справи міститься доказ, який суд першої інстанції залишив поза увагою, а саме на одному із поштових конвертів, направлених на зареєстроване місце проживання  ОСОБА_1 , міститься відмітка про те, що адресат є військовослужбовцем та перебуває на ротації, є безпідставними, враховуючи наступне.
Як визначено ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.
Відповідно до п. 71, 73 Правил реєстровані поштові відправлення вручаються, кошти за поштовими переказами виплачуються адресатам (одержувачам) за умови пред`явлення ними документів, що посвідчують особу згідно із законодавством. 
Інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку.
Для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України “Про поштовий зв`язок”, цих Правил (п. 76 Правил).
Згідно із п. 82 Правил рекомендовані листи з позначкою “Судова повістка”, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою “Судова повістка”.
Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого (реєстрованого) листа з позначкою “Судова повістка”, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку “адресат відсутній за зазначеною адресою”, яка засвідчується підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Отже, надаючи оцінку надпису на одному із поштових конвертів, що є в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції враховує вищевказані Правила, які передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень та встановлюють обов`язок працівника поштового зв`язку вручити поштове відправлення або зробити позначку на ньому про підстави невручення.
Інших обов`язків, аніж визначених Правилами, у оператора поштового зв`язку немає, зокрема робити будь-які інші написи на поштовому відправленні, в тому числі що адресат є військовослужбовцем та перебуває на ротації.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв інформацію, відображену на поштовому відправленні, та на яку посилається скаржник, до уваги, оскільки такий надпис на конверті не є належним та допустимим доказом, що підтверджує відповідні обставини в розумінні положень статей 77 та 79 ЦПК України та не відповідає Правилам надання послуг поштового зв`язку.
Отже, враховуючи усе наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір стягнутої на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 472195-КС-005 від 05.09.2024 року з 87 348, 50 грн до 68 518, 50 грн, виключивши із загальної суми заборгованості розмір заборгованості по штрафах та комісії (87 348, 50 грн (загальна сума заборгованості) - 14 500 грн (сума заборгованості по штрафах) - 4 330 грн (сума прострочених платежів за комісією) = 68 518, 50 грн).
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку зі змінною рішення суду першої інстанції в частині розміру, що підлягає стягненню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог (78,44%), вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягненого із відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної заяви, зменшивши його з 2 422, 40 грн до 1 900, 13 грн.
Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, із позивача на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 979, 25 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Скорковською Любов`ю Анатоліївною, задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2026 року змінити, зокрема зменшити розмір стягнутої з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованості за кредитним договором № 472195-КС-005 від 05 вересня 2024 року, яка утворилась станом на 28 травня 2025 року з 87 348, 50 грн до 68 518, 50 грн, яка складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту – 26 870 грн та суми прострочених платежів по процентах – 41 648, 50 грн, а також зменшити розмір стягнутого з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» судового збору за подання позовної заяви з 2 422, 40 грн до 1 900, 13 грн.
У іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 979, 25 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», адреса реєстрації: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, оф.411, ЄДРПОУ 41084239.
Відповідач:  ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Головуючий      О. В. Ковальчук

Судді:       О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий