ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 року   Справа № 924/1330/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Мельник О.В. ,  суддя Хабарова М.В. 

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А., 

представники учасників справи:
позивач: Ковальчук В.М.,
третя особа 1: не з`явився;
третя особа 2: Канюк А.Ю.,
відповідач: не з`явився,
прокурор: не з`явився, 

розглянувши матеріали апеляційної скарги відповідача Старокостянтинівської міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.03.2026 року (повне рішення складено 19.03.2026 року) у справі №924/1330/25 (суддя Музика М.В.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький 
до Старокостянтинівської міської ради 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 
1) Міністерство оборони України 
2) Кабінет Міністрів України 
про усунення перешкод у користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та права власності на земельну ділянку
за участю Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 17.03.2026 року у справі №924/1330/25 задоволено позов Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство оборони України та Кабінет Міністрів України про усунення перешкод у користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та права власності на земельну ділянку. 
Суд першої інстанції ухвалив усунути перешкоди Квартирно-експлуатаційному відділу м.Хмельницький у користуванні землями оборони, а саме земельною ділянкою площею 0,1 га з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005, яка належить територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради, шляхом: скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги; скасування державної реєстрації права власності територіальної громади м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям відповідного розділу. Крім того, стягнув стягнути з Старокостянтинівської міської ради на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький 4844,8 грн витрат по сплаті судового збору. 
Ухвалюючи рішення господарський суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га, яка зареєстрована за Старокостянтинівською міською радою, відноситься до земель державної власності та не вилучалась у встановленому порядку, тому позовна вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку є окремим належним та ефективним способом захисту прав держави, спрямованим на відновлення первісного стану, що існував до відповідної (незаконної) державної реєстрації. Під час обрання ефективного способу захисту щодо спірної земельної ділянки необхідно враховувати, що її вибуття з державної власності супроводжувалося незаконною зміною цільового призначення, що зумовлює необхідність заявлення позовної вимоги, спрямованої на скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення землі та водночас поновить права законного розпорядника спірної земельної ділянки.
З огляду на скасування судом державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку, тобто припинення відповідного речового права на землю, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що спірна земельна ділянка є державними землями оборони, даний позов є саме негаторним та може бути пред`явлений протягом всього строку триваючого правопорушення, тому дійшов висновку, що відсутні підстави для відмови в позові в мотивів пропуску строку позовної давності. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач Старокостянтинівська міська рада подала скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.03.2026 року у даній справі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, ухваливши рішення із порушенням норм матеріального права. На думку скаржника суд першої інстанції не врахував, що станом на березень 2022 року сплив встановлений законом строк позовної давності за заявленими КЕВ міста Хмельницький вимогами щодо усунення перешкод в користуванні землями оборони, а саме земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005, яка належить територіальній громаді м.Старокостянтинів, в особі Старокостянтинівської міської ради.
Скаржник наголошує, що на час набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» спірна земельна ділянка була надана і перебуває у комунальній власності та має цільове призначення 16.00 Землі житлової та громадської забудови. Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га належить до земель комунальної власності, тому не встановлено порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом, що в свою чергу є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
Скаржник також зазначає, що задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 у Державному земельному кадастрі із одночасним припиненням усіх речових прав щодо неї не може привести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача.
З огляду на викладене, Старокостянтинівська міська рада вважає що позивач у справі обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Мельник О.В., суддя Хабарова М.В.
Ухвалою від 06.05.2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі. 
Ухвалами від 19.05.2026 року та 22.05.2026 року задоволено клопотання сторін про участь їх представників у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 25.05.2026 року відкладено розгляд справи на 29.06.2026 року.
14.05.2026 року від КЕВ міста Хмельницький та 18.05.2026 року від КМУ надійшли відзиви, у яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
КЕВ міста Хмельницький звертає увагу суду, що суд першої інстанції правомірно не застосував строк позовної давності, оскільки спірна земельна ділянка є державною землею оборони, а даний позов є саме негаторним та може бути пред`явлений протягом усього часу триваючого правопорушення. Крім того, зауважує, що позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. КЕВ м.Хмельницький є користувачем (титульним володільцем) земель оборони відповідно до державного акта на право користування землею серії Б №041646, які належать державі та перебувають у нього на праві оперативного управління.
Позивач наголошує, що зайняття земель оборони з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про використання земель оборони» слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням володіння, що охоплюється визначенням негаторного позову та стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, ефективним та таким, що відповідає характеру спірних правовідносин і способу порушення прав держави на землі оборони.
Враховуючи викладене КЕВ міста Хмельницький просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Кабінет Міністрів України у своєму відзиві також заперечує проти задоволення апеляційної скарги з огляду на те, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі докази у справі, належним чином врахував доводи сторін, правильно застосував норми матеріального та процесуального права й дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, перебуває у державній власності та користуванні Міністерства оборони України, а відсутність відповідного рішення Кабінету Міністрів України та згоди Міністерства оборони України унеможливлювала прийняття відповідачем будь-яких рішень щодо розпорядження нею. 
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позов та дійшов вірного висновку про те, що спір стосується захисту права власності держави на земельну ділянку земель оборони шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею, тобто є негаторним позовом. Враховуючи правовий статус спірної земельної ділянки як державної землі оборони та повноваження КЕВ міста Хмельницький як титульного володільця, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Кабмін також вважає, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності.
25.05.2026 року та 26.06.2026 року надійшли заяви апелянта Старокостянтинівської міської ради про розгляд справи без участі її представника. 
У судових засіданнях апеляційної інстанції 25.05.2025 року та 29.06.2026 року представник позивача та третьої особи 2 заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги та надали пояснення в обґрунтування своєї правової позиції, просили суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи не забезпечили явку своїх представників у судові засідання апеляційної інстанції, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено місцевим господарським судом та стверджено матеріалами справи, Відповідно до Державного акту на право користування землею Б №041646, який видано Хмельницькій КЕЧ, що розміщена на території Старокостянтинівського району Хмельницької області, за вказаним землекористувачем закріплюються в безстрокове та безоплатне користування 2725 га землі.
21.12.2018 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №17 п.1/VІІ, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель стосовно розташованої по вул.Заїкіна, 95, земельної ділянки площею 600000 м. кв. та вирішено здійснити реєстрацію права власності за Старокостянтинівською міською радою на розташовану по вул.Заїкіна, 95, земельну ділянку площею 600000 м.кв. (кадастровий номер 6810800000:15:004:0001) категорія земель - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність чи користування громадянам чи юридичним особам).
22.02.2019 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №15 п.1/33/VІІ, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу розташованої по вул.Заїкіна, 95, земельної ділянки загальною площею 600000 м.кв. на земельні ділянки, в тому числі, спірну земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005. Зобов`язано здійснити державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, зазначені в п.1 цього рішення за територіальною громадою м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міськради.
Відповідно до Висновку експерта №258/12-2022 від 24.04.2023 року, складеного судовим експертом Українського незалежного інституту судових експерти, земельна ділянка орієнтовною площею 60 гектарів, яка розташована за адресою; Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0001, не накладається на землі Міністерства Оборони, зазначені в Державному акті №041671 від 1980 року. При цьому, узагальнюючи результати дослідження, експертом встановлено, що земельна ділянка орієнтованою площею 60 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0001, накладається на землі Міністерства оборони України, зазначені в Державному акті серія Б № 041646.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.11.2018 року у справі №924/174/18, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення 23 сесії Старокостянтинівської міської ради №30 в частині п.п.5,6,7, яким територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, які не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, стосовно розташованої в межах вул. Героїв Небесної Сотні, 17 земельної ділянки орієнтовною площею 100000 м.кв (10 га); по вул.Героїв Небесної Сотні, 21 земельної ділянки орієнтовною площею 200000 м.кв(20 га); по вул.Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м.кв (60 га). У вказаній справі судами зроблено висновок, що земельні ділянки перебували на праві постійного користування КЕВ м.Хмельницький. Істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особами є отримання згоди на це МО України, яка у даному випадку відсутня. Натомість відповідач - Старокостянтинівська міська рада, за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначив характер земельних ділянок як землі житлової забудови. Тому проведення інвентаризації землі при наявній у відповідача інформації про належність її до земель оборони свідчить про протиправність оскаржуваних рішень. Позивач не може бути позбавлений законного права користування земельною ділянкою на тій підставі, що земельна ділянка не використовується або використовується нераціонально з огляду на її правовий статус. Враховуючи правовий режим спірних земельних ділянок оборонного значення, оскаржуване рішення порушує охоронювані законом права позивача на користування ними та спрямоване на подальше вилучення і передачу у власність іншим особам.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.05.2021 року у справі №924/30/20, яке набрало законної сили, визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №17 п.1/VІІ від 21.12.2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв. Визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №18 п.1/VІІ від 21.12.2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки» розташованої по вул.Заїкіна, 95. Визнано недійсним рішення, прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №15 п.1/33/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:15:004:0001, яка розташована у м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95. Суд у справі №924/30/20 виходив, зокрема, з того, що проведення інвентаризації, в тому числі спірної земельної ділянки з подальшою передачею її у комунальну власність, при наявній у відповідача інформації про належність цієї земельної ділянки до земель оборони, свідчить про протиправність рішення про таку інвентаризацію (без дозволу Міноборони та за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначення характеру земельних ділянок). Отже, враховуючи наведене, спірні рішення про: затвердження технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель; про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки є такими, що порушують права позивача і прийняті з метою передачі землі у власність іншим особам (з огляду на те, що останні прийняті у зв`язку та на подальше виконання рішення Старокостянтинівської міської ради від 24.11.2017 року №30, яким територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на розробку техдокументації із землеустрою щодо інвентаризації земель, в тому числі спірної ділянки, та про яке (рішення) Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 року у справі №924/174/18 дійшов висновку, що воно порушує права позивача на користування землею та спрямоване на подальше вилучення і передачу землі у власність іншим особам). 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на спірну земельну ділянку зареєстровано 08.04.2019 року право власності за територіальною громадою м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради. Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру, спірна земельна ділянка має цільове призначення 16.00 «Землі житлової та громадської забудови». 
Як зазначалось вище, господарський суд Хмельницької області рішенням від 17.03.2026 року у справі №924/1330/25 задоволив позов. 
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст.14 Конституції України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а у ст.13 Конституції України серед іншого визначено, що земля та водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого відповідні права здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у визначених межах. 
За змістом ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 3 цього Кодексу визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. За змістом ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Статтею 77 ЗК України передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини); військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Відповідно до ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі оборони.
Згідно ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.
Предметом спору у цій справі є законність реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі та законність реєстрації такої земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.11.2018 року у справі №924/174/18, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення 23 сесії Старокостянтинівської міської ради №30 в частині п.п.5,6,7, яким територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, які не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, стосовно, в тому числі, земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м.кв (60га), розташованої по вул. Заїкіна, 95.
Із рішень судів у вказаній справі вбачається, що виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради видано КЕВ м. Хмельницький державні акти на право постійного користування серії Б №041671, 041646 від 1980 та 1979 років, згідно з якими останньому належать земельні ділянки, які охоплюють військові містечка №9 та 22 в межах міста Старокостянтинів; істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями ЗСУ, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це МО України, яка у даному разі відсутня; Старокостянтинівська міська рада, за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку, визначила характер земельних ділянок як землі житлової забудови; проведення інвентаризації землі при наявній у відповідача інформації про належність її до земель оборони свідчить про протиправність оскаржуваних рішень; позивач не може бути позбавлений законного права користування земельною ділянкою на тій підставі, що земельна ділянка не використовується або використовується нераціонально з огляду на її правовий статус.
Враховуючи вищезазначені обставини, суд у справі №924/174/18 дійшов висновку, що оскаржуване рішення №30 від 24.11.2017 року, яким територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі міської ради надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, стосовно земельних ділянок, розташованих, в тому числі, у м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95, орієнтовною площею 600000 кв.м, порушує права позивача на користування ними (нею) та спрямоване на подальше вилучення і передачу у власність іншим особам.
Крім того, судом у справі №924/30/20, враховуючи висновки суду у справі №924/174/18, визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №17 п. 1/VІІ від 21.12.2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв. Визнано недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №18 п.1/VІІ від 21.12.2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки» розташованої по вул.Заїкіна, 95. Визнано недійсним рішення, прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №15 п.1/33/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:15:004:0001, яка розташована у м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95.
У справі №924/30/20 призначено судову експертизу, за висновком якої земельна ділянка орієнтовною площею 60 гектарів, яка розташована за адресою Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м.Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0001 (в яку входила спірна земельна ділянка), накладається на землі Міністерства оборони України, зазначені в Державному акті серія Б № 041646.
Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів також зауважує, що суди у справі №924/30/20 врахували преюдиційні обставини, встановлені у справі №924/174/18. Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та при касаційному перегляді їх кінцевих судових рішень Великою Палатою Верховного Суду у справі №924/30/20 підтверджено таке:
- виконавчим комітетом міської ради позивачеві видані Державні акти на право постійного користування серії Б №041671, 041646 від 1980 та 1979 років, згідно з яким позивачу належать земельні ділянки, які охоплюють військові містечка №9 та 22 в межах міста Старокостянтинів;
- істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями ЗСУ, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це МО України, яка у даному випадку відсутня;
- Старокостянтинівська міська рада, за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначила призначення/категорію земель земельних ділянок як землі житлової забудови;
- проведення інвентаризації землі при наявній у міської ради інформації про належність її до земель оборони свідчить про протиправність оскаржуваних рішень;
- КЕВ м.Хмельницький не може бути позбавлений законного права користування земельною ділянкою на тій підставі, що земельна ділянка не використовується або використовується нераціонально з огляду на її правовий статус.
За наявності визначених ст.75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (подібний висновок міститься у п.4.26 постанови Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №902/201/19).
У випадку преюдиційного встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №753/11000/14-ц).
Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип обов`язковості судових рішень згідно ст.129-1 Конституції України, а також принцип правової певності як основний елемент верховенства права, судові рішення у справах №924/30/20, №924/174/18, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів та мають преюдиціальне значення, а встановлені при їх ухваленні обставини є преюдиційними для спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.75 ГПК України.
При цьому, для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Відтак, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм (аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №922/2013/18 та від 20.03.2020 року у справі №910/2360/19). 
Будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України на спростування зазначених преюдиційних обставин відповідачем не надано, у зв`язку з чим встановлені у судових рішеннях, ухвалених у справах №924/30/20, №924/174/18 преюдиційні обставини підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи.
Враховуючи вищевикладене, спірна земельна ділянка утворилась внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером №6810800000:15:004:001, що належить до земель оборони та перебуває на праві постійного землекористування у позивача, та на підставі визнаного недійсним у справі №924/30/20 рішення Старокостянтинівської міської ради №15 п.1/33/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки». При цьому, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га перебуває у комунальній власності та має цільове призначення 16.00 Землі житлової та громадської забудови. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до ч.5 ст.116 Конституції України повноваженням здійснювати управління державною власністю відповідно до закону наділено Кабінет Міністрів України.
Статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (ст.6 Закону України «Про правовий режим майно у Збройних Силах України»).
Оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, з врахуванням вимог, визначених у ст.142 ЗК України, виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право власності чи користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.
З огляду на викладене, а також беручи до уваги наведені норми права, істотною передумовою для припинення права власності держави на землі оборони та передачу їх територіальній громаді є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України. Аналогічні правові висновки зазначено у постановах Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №924/174/18, від 24.04.2018 року у справі №902/538/14, від 29.11.2018 року у справі №924/1025/14, від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15.
Натомість у даній справі стверджується матеріалами та не заперечується учасниками, що Кабінет Міністрів України, ані Міністерство оборони України не приймали рішення щодо передачі в комунальну власність із земель оборони спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005. 
Колегія суддів зауважує, що використання земель оборони суворо регламентується чинним законодавством. Передача таких земель у приватну або комунальну власність або їх використання для інших цілей без попередньої зміни цільового призначення заборонена. Будь-які зміни в статусі чи порядку використання земель оборони повинні здійснюватися виключно з урахуванням інтересів обороноздатності держави, що є пріоритетним завданням. Такі обмеження спрямовані на збереження функціонального призначення земель оборони та запобігання їх використанню всупереч державним інтересам, що пов`язані з забезпеченням національної безпеки та оборони. Верховний Суд у постанові від 02.10.2024 року у справі №444/1011/20 зазначив, що закріплення за землями статусу «землі оборони» є частиною загальної системи забезпечення національної безпеки, яка гарантує ефективне використання цих земель виключно для потреб оборони держави та недопущення їх неправомірного використання.
Враховуючи викладене, та те, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі з категорією земель - землі житлової та громадської забудови, а також реєстрація такої земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за Старокостянтинівською міською радою на праві комунальної власності була вчинена на виконання рішення Старокостянтинівської міської ради від 22.02.2019 року №15п.1/33/VII, яке визнане судом недійсним у справі №924/30/20, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність зазначених реєстрацій та наявність правових підстав для їх скасування.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на неналежність обраного позивачем способу захисту, з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. (ст.15 Цивільного кодексу України, надалі в тексті – ЦК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у ст.16 ЦК України. Одним з таких способів, як зазначено у п.3 ч.2 вказаної статті, є припинення дії, яка порушує право. Аналогічні приписи містить частина 2 ст.20 ГК України.
Згідно з приписами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391 ЦК України, ч.2 ст.152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
При цьому, негаторний позов містить кілька особливих ознак. Так, по-перше, власник або титульний володілець, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні. По-друге, суттю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. І, по-третє власник має право вимагати усунення порушення його прав, якщо дії третіх осіб носять неправомірний характер.
Відповідно до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький майно установи, в тому числі земельні ділянки (землі оборони) є військовим майном, що перебуває у державній власності і закріплюється за нею на праві оперативного управління.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №258/12-2022 від 24.04.2023 експерт встановив, що земельна ділянка орієнтованою площею 60 гектарів, яка розташована за адресою Хмельницька область, Старокостянтинівський район, Старокостянтинів, вул.Заїкіна, 95, кадастровий номер 6810800000:15:004:0001 накладається на землі Міністерства оборони України зазначені в Державному акті серія Б № 041646.
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га, яка утворилася в результаті поділу земельної ділянки кадастровим номером 6810800000:15:004:0001 також накладається на землі Міністерства оборони України зазначені в Державному акті серія Б №041646.
Отже, КЕВ м. Хмельницький є користувачем спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га, яка утворилася в результаті поділу земельної ділянки кадастровим номером 6810800000:15:004:0001, відповідно, є належним позивачем у даному спорі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що за змістом ст.391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння (постанови від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 15.09.2020 року у справі №372/1684/14-ц).
У вказаних постановах суд також дійшов висновку, що якщо в особи за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельних ділянок, обмежених в обороті, не призводять до заволодіння ними.
Відтак, державну реєстрацію права комунальної власності на землі оборони треба розглядати як такі, що не є пов`язані з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі №926/1017/14, постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №5017/2972/2012).
Таким чином, зайняття земельної ділянки земель оборони з порушенням Земельного кодексу України, Закону України «Про використання земель оборони» треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, що охоплюється визначенням негаторного позову.
Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру визначено Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року. Ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до вищезазначеного Закону, Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 (далі - Порядок № 1051), інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Частиною 5 статті 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Забороняється вимагати для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно з частинами 10, 11 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відповідно до частини 13 статті 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Таким чином, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:15:004:0005 площею 0,1 га, яка зареєстрована за Старокостянтинівською міською радою, відноситься до земель державної власності та не вилучалась у встановленому порядку, тому позовна вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку є окремим належним та ефективним способом захисту прав держави, спрямованим на відновлення первісного стану, що існував до відповідної (незаконної) державної реєстрації. 
Під час обрання ефективного способу захисту щодо спірної земельної ділянки необхідно враховувати, що її вибуття з державної власності супроводжувалося незаконною зміною цільового призначення, що зумовлює необхідність заявлення позовної вимоги, спрямованої на скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення землі та водночас поновить права законного розпорядника спірної земельної ділянки.
З огляду на скасування державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку, тобто припинення відповідного речового права на землю, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування заявлених строків позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України). 
Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно правової позиції Верховного Суду негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. Оскільки порушення прав власника або володільця триває до моменту його усунення, позовна давність не обмежує право власника або володільця на подання негаторного позову. Це, у свою чергу, виключає можливість застосування статті 256 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 20.06.2023 року у справі №554/10517/16-ц, постанова Верховного Суду від 19.02.2025 року у справі №145/564/23).
Відтак, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. 
Оскільки землі оборони перебувають виключно у державній власності та мають спеціальний правовий режим використання, державна реєстрація права комунальної власності на такі землі не призводить до виникнення у відповідача права власності ними, а тому підлягає усуненню саме шляхом пред`явлення негаторного позову. 
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що даний позов є негаторним та може бути пред`явлений протягом всього строку триваючого правопорушення, у суду відсутні підстави для застосування ст.256 ЦК України та відмови в позові в мотивів пропуску строку позовної давності, про що суд першої інстанції дійшов вірного висновку. 
Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті апеляційним судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10.05.2011 року, пункт 58).
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Старокостянтинівської міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.03.2026 року у справі №924/1330/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №924/1330/25 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Повна постанова складена "03" липня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Хабарова М.В.