Номер провадження: 22-ц/813/1036/26 
Справа № 523/6070/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,
за участю: 
секретаря Добряк Н.І.,
представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2025 року, повний текст якої складено 18 вересня 2025 року та постановлену під головуванням судді Аліної С.С., про залишення без розгляду подання приватного виконавця Целіної Яни Ігорівни по виконанню виконавчого провадження №73654872 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю ОСОБА_4 , про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,
встановив:

30.09.2024 року приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Целіна Я.І. звернулася до суду із поданням по виконанню виконавчого провадження №73654872 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю ОСОБА_4 , про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в якому просила визначити частку боржника – ОСОБА_3 в розмірі 1/2 у спільному майні подружжя – квартири АДРЕСА_1 для подальшого звернення стягнення заборгованості ОСОБА_3 шляхом продажу частки вказаної квартири на прилюдних торгах.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 15.09.2025 року подання приватного виконавця було залишено без розгляду та роз`яснено право приватного виконавця звернення в порядку позовного провадження (а.с.151-54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду справи до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.162-163).

В поясненнях на апеляційну скаргу приватний виконавець Целіна Я.І. зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про залишення подання приватного виконавця без розгляду та вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.185-186).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за учасю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.209-210). 
Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, враховуючи, що дана справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи та у відсутність інших.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Залишаючи подання приватного виконавця без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець звернувся до суду із поданням про вирішення питання про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності, яким боржник володіє спільно з іншими особами; частка боржника у спільному майні не визначена, а отже, наявний спір про право, який повинен вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України (а.с.152-154).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Підставою звернення державного виконавця до суду з даним поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю та відсутність виділеної частки майна боржника унеможливлює виконавцю вчинити виконавчі дії пов`язані з майном боржника.
За правилами ч. 6 ст. 48 Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно матеріалів справи, на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Целіної Я.І. перебуває виконавче провадження № 73654872 з примусового виконання виконавчого листа № 523/6070/19, виданого 14.12.2023 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 15 466,00 доларів США та судового збору у розмірі 3 018,67 грн. (а.с.7).
30.09.2024 року приватний виконавець звернувся із поданням, в якому просив визначити частку ОСОБА_3 розміром 1/2 у кв. АДРЕСА_1 , з метою виконання судового рішення у справі № 523/6070/19 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с.1-5).
Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні визначений ст. 443 ЦПК України, відповідно до якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, в проваджені Пересипського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа №523/9161/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме: позивач просив визнати право власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , а також стягнути з відповідача ОСОБА_4 грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності у розмірі 1 045 465,00 грн. Тобто, в даному випадку між сторонами виник спір про право щодо визначення частки майна боржника (а.с.65-69).
У разі задоволення позову ОСОБА_3 у справі № 523/6070/19 та визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру буде підставою для відмови у зверненні стягнення на нерухоме майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні у справі № 523/6070/19.

У своїй постанові Велика Пала Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 2-24/494-2009 зробила висновок, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами ст. 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.
Отже, норми ст. 443 ЦПК України підлягають застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець має право звернутися із відповідним позовом в порядку позовного провадження.
Крім того, якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України, суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. 

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 1421/5229/12-ц.

Таким чином, враховуючи, що в даному випадку приватний виконавець звернувся до суду із поданням про вирішення питання про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності, яким боржник володіє спільно з іншими особами, частка боржника у спільному майні не визначена, а отже, наявний спір про право, який повинен вирішуватися в позовному провадженні, а не в порядку розділу VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність залишення без розгляду подання приватного виконавця та роз`яснив останньому право звернення до суду в порядку позовного провадження. 

Більше того, колегія суддів зазначає, що незважаючи на спір, який виник між подружжям ОСОБА_5 щодо розміру часток у квартирі АДРЕСА_1 , приватний виконавець Целіна А.Я. безпідставно вже визначила частку божника ОСОБА_3 у розмірі 1/2 частки вищезазначеної квартири, що є передчасним і потребує вирішення шляхом ухвалення судового рішення в порядку позовного провадження.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2025 року про залишення без розгляду подання приватного виконавця - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 05.06.2026 року. 

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева