ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

16 квітня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 727/926/25
провадження № 22-ц/822/371/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідачі:  ОСОБА_2 , Чернівецька міська рада
апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Дубець О. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради.
Просила суд: 
– визнати за нею право власності на 25/100 часток земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
– поділити земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом виділення відповідно до другого варіанту поділу, наведеного у висновку судової інженерно-технічної експертизи від 19 червня 2020 року № 231, а саме:
– виділити у власність ОСОБА_1 частину земельної ділянки площею 0,0078 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1 , із земельної ділянки площею 0,05 га, з наступними розмірами по периметру: 4,55мп; 4,39мп; 2,53мп; 0,26мп; 0,55мп; 1,33мп; 6,28мп; 1,28мп; 0,38мп; 0,50мп; 2,04мп; 4,00мп; 15,95мп; 2,70мп; 3,84мп; 3,80мп;
– виділити у власність ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 0,0234 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1 , із земельної ділянки площею 0,05 га, з наступними розмірами по периметру: 10,00мп; 25,74мп; 18,65мп; 10,53мп; 4,00мп; 0,75мп; 3,61мп; 1,47мп.
– залишити у спільній власності співвласників житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку під житловим будинком та на відстань 1,0 м. від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку площею 0,0188 га, з наступними розмірами по периметру: 9,20мп; 12,67мп; 5,01мп; 1,49мп; 4,68мп; 1,47мп; 3,61мп; 0,75мп; 2,04мп; 0,50мп; 0,38мп; 1,28мп; 6,28мп; 1,33мп; 0,55мп; 0,26мп; 2,53мп; 4,39мп.
– усунути перешкоди у користуванні 25/100 частин будинку АДРЕСА_1 та в подальшому не чинити будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення будинку та користуванні відповідною частиною будинку;
– передати ОСОБА_1 ключі від запірних замків вхідних дверей будинку, а також від замків воріт (огорожі).
Позов обґрунтований тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 травня 2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування частково недійсним, визнання частково недійсним права на спадкове майно, виділення частки будинковолодіння, витребування частки майна.
Вказаним судовим рішенням зокрема поділено між нею та ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , шляхом виділення на її користь та у її власність частину будинку за варіантом № 2 висновку судово-будівельно-технічної експертизи від 14 листопада 2014 № 378 року (табл. 4,5,6): 25/100 частин будинку АДРЕСА_2 вартістю 116 425 гривень, які складаються з: кімнати площею 9,8 кв. м, сходової клітки площею 5,2 кв. м, тамбура площею 1,7 кв. м, коридору площею 10,3 кв. м., комори площею 2,5 кв. м, кімнати площею 15,7 кв. м, кімнати площею 15,6 кв. м., а всього площею 60,8 кв. м. вартістю 106 768 гривень, а також підвал літ. ХІ площею 4,2 кв. м., підвал літ. ХІІ площею 12,9 кв. м, а всього площею 17,1 кв. м вартістю 9 656 гривень. Запропоновано провести певні роботи для відокремлення приміщень будинку АДРЕСА_2 , між співвласниками.
Право власності позивачки належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 грудня 2015 року.
Підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно стало те, що вона перебувала в шлюбі із ОСОБА_3 з 24 листопада 2000 року. 08 вересня 1999 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . 31 листопада 2000 року вони уклали шлюбний контракт, згідно з яким вищевказаний будинок визнавався спільним майном.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2003 року за ОСОБА_2 (колишньою дружиною ОСОБА_3 ) визнано право власності на 31/100 частку від 62% від незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 .
На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 червня 2008 року (справа № 2-434/08), залишеного в силі ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 2009 року, позивачці було виділено 22,5/100 незавершеного будівництвом жилого будинку АДРЕСА_2 . У власності ОСОБА_3 залишилися 22,5/100 часток незавершеного жилого будинку АДРЕСА_2 , який він придбав за договором купівлі-продажу від 08 вересня 1999 року.
16 грудня 2008 року (до постановлення ухвали Верховним Судом України від 27 травня 2009 року), незважаючи на наявність права власності лише на 22,5/100 частки у будинку, ОСОБА_3 уклав договір дарування із своїм сином ОСОБА_4 , за згодою відповідачки ОСОБА_2 , стосовно всього незавершеного житлового будинку АДРЕСА_3 , готовністю 76%.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 жовтня 2011 року його правонаступником визнано його мати – відповідачку ОСОБА_2 .
Дійшовши висновку про недійсність договору дарування в частині належних ОСОБА_1 22,5/100 незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 , суд визнав відсутнім право відповідачки ОСОБА_2 на спадкове майно в частині 22,5/100 незавершеного будівництвом жилого будинку АДРЕСА_3 , готовністю 76%.
Разом з тим, як зазначає позивачка, відповідачка ОСОБА_2 не отримала свідоцтво про право на спадщину, що підтверджується інформаційною довідкою від 10 серпня 2024 року, виданою приватним нотаріусом Савчук В. Г.
На даний час житловий будинок АДРЕСА_1 , перебуває у спільній власності позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 , яка є власницею вказаного нерухомого майна, як спадкоємиця за законом після смерті сина ОСОБА_4 . Однак з вини відповідачки вона не може зайти до своєї частини будинку та виконувати будь-які будівельно-ремонтні роботи, оскільки земельна ділянка за зазначеною адресою огороджена, вхідна хвіртка зачинена та не вирішено питання щодо її права на земельну ділянку та поділу її в натурі.
Земельна ділянка площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка розташована на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням – для будівництва житлового будинку та господарських будівель, була передана у власність ОСОБА_3 як забудовнику відповідно до довідки Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 30 листопада 2020 року.
В подальшому дана земельна ділянка на підставі договору дарування земельної ділянки від 16 грудня 2008 року BМB/190975, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округа Новосельською І. Л., була передана ОСОБА_3 у власність сину ОСОБА_4 .
Оскільки спадщину після смерті сина прийняла відповідачка ОСОБА_2 , до неї перейшло право на спадкове майно, яке належало спадкодавцю на день його смерті, в тому числі і на земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040.
В силу того, що за позивачкою рішенням суду від 03 березня 2015 року було визнано право власності на 25/100 частин житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 , вважає, що має право і на 25/100 частин земельної ділянки, яка передавалася у власність саме для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та споруд.
Висновком судової інженерно-технічної експертизи від 19 червня 2020 року № 231, експертом запропоновано два можливі варіанти поділу (виділу 25/100 та 75/100) в тому числі й земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040.
Відповідно до вказаного висновку ОСОБА_1 просить здійснити поділ земельної ділянки за 2-м варіантом поділу.
Також ОСОБА_1 з посиланням на непорушність права власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України та визнається практикою Європейського суду з прав людини, просить суд усунути перешкоди у користуванні 25/100 частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , та в подальшому не чинити будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення будинку та користуванні відповідною частиною будинку, оскільки в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
Короткий зміст рішення суду інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 25/100 часток земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 , яка пред`явлена до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради, мотивоване тим, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами довела належність їй на праві власності 25/100 частин будинку АДРЕСА_2 , що також підтверджується рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 березня 2015 року у справі № 2-45/12, яке набрало законної сили.
Відповідно до положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення пропорційно до часток осіб у праві власності будинку або споруди.
Право позивачки на відповідну частку у праві власності на земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок, не визнається відповідачкою ОСОБА_2 , яка є належним відповідачем у справі.
Зокрема з матеріалів справи вбачається, що відповідачка є спадкоємицею ОСОБА_4 , який на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був власником земельної ділянки земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, і дане нерухоме майно увійшло до складу спадщини.
ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , шляхом подання відповідної заяви до Першої чернівецької державної нотаріальної контори.
В даному випадку сам лише факт неотримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину не має правового значення, оскільки у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 25/100 часток земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню.
В свою чергу, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про поділ вищевказаної земельної ділянки суд погодився із доводами відповідачки ОСОБА_2 про те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 26 січня 2021 року у справі № 727/6144/16-ц встановлено, що при 2 варіанті поділу земельної ділянки, який просила застосувати ОСОБА_1 , будуть порушені права, зокрема, відповідачки ОСОБА_2 .
Щодо 1-го варіанту поділу земельної ділянки, суд також вважав, що цей варіант не враховує всіх обставин справи, зокрема з нього не можливо встановити чи не будуть порушені права відповідачки ОСОБА_2 щодо користування виділеною їй частиною земельної ділянки, зокрема: чи зможе вона заїжджати та заходити на територію до будинку та до гаража, чи потрібно влаштування нового заїзду на територію, чи зможе вона здійснювати вхід в підвал будинку, який здійснюється через гараж.
Крім того суд взяв до уваги, що предметом дослідження судової інженерно-технічної експертизи від 19 червня 2020 року № 231 була земельна ділянка на АДРЕСА_1 розміром 0,1123 га, а предметом даного позову є земельна ділянка площею 0,05 га, що дає підстави вважати, що дане експертне дослідження не розкриває всіх можливих варіантів розподілу земельної ділянки площею 0,05 га з урахуванням прав всіх її співвласників.
Також відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та зобов`язання ОСОБА_2 вчинити дії, суд виходив із того, що позивачкою не надано суду достатніх доказів здійснення їй перешкод у користуванні цим майном зі сторони відповідачки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ земельної ділянки скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї вимоги.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про поділ земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040 з тих підстав, що обидва запропоновані експертом варіанти поділу земельної ділянки порушують право іншого співвласника ОСОБА_2 , не врахував, що у цьому випадку порушуються права самої позивачки, яка позбавлена можливості реалізувати відповідне право, тобто судом у цій частині спір не вирішено.
Окрім цього суд першої інстанції помилково виходив із неможливості поділу земельної ділянки як за першим, так і за другим варіантом поділу земельної ділянки у зв`язку з необхідністю забезпечення ОСОБА_2 доступу до приміщення гаража, оскільки його будівництво здійснено самочинно, а тому взагалі не повинно братися до увагу.
Також суд помилково взяв до уваги ту обставину, що перешкодою для поділу земельної ділянки є розміщення на ній вигрібної ями, яке здійснено з порушення будівельних та санітарних норм.
Безпідставним також є посилання суду першої інстанції на преюдиційність обставин встановлених у справі 727/6144/16-ц, оскільки у вказаній справі у позові ОСОБА_1 відмовлено з підстав його пред`явлення до неналежного складу відповідачів, тобто спір по суті не вирішувався, що виключає можливість здійснення правової оцінки судом зібраних у справі доказів, в тому числі й висновку експерта, яким запропоновано варіанти поділу спірної земельної ділянки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2025 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 25/100 часток земельної ділянки скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги
ОСОБА_2 вказує на те, що питання поділу земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:16:002:1040 було предметом судового розгляду у справі 727/6144/16-ц, за наслідками якого у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Вищевказана земельна ділянка відповідно до наявних в матеріалах справи доказів з 2001 року належить ОСОБА_3 і з того часу її законний власник не змінювався.
ОСОБА_2 не отримувала свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася після смерті її сина ОСОБА_4 і до складу якої увійшла спірна земельна ділянка.
Позивачка ініціюючи спір щодо праві власності на 25/100 частин будинку АДРЕСА_2 , вимог про перехід права власності у відповідній частині на земельну ділянку не заявляла, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 серпня 2024 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на 25/100 частин незавершеного житлового будинку готовністю 76,00% за адресою: АДРЕСА_1 . Як підставу для реєстрації вказано рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2015 року у справі № 2-45/12 (а. с. 20-24).
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 січня 2021 року, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 727/6144/16-ц, судами встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 24 листопада 2000 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 17 лютого 2004 року.
08 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , процент готовності якого складав 62,00%.
31 листопада 2000 року ОСОБА_1 із ОСОБА_3 уклали шлюбний контракт, згідно з яким будинок АДРЕСА_1 визнавався спільним майном.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2003 року будинок був розділений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 31/100 часток від 62,00% від незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 червня 2008 року (справа № 2-434/08) за ОСОБА_1 визнано право власності на 22,5/100 незавершеного будівництвом жилого будинку АДРЕСА_1 (на час ухвалення рішення готовність будинковолодіння складала 76,00%), яке залишене без змін ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 2009 року.
16 грудня 2008 року (до постановлення ухвали Верховного Суду України від 27 травня 2009 року) ОСОБА_3 , незважаючи на наявність права власності лише на 22,5/100 частки в будинку, уклав договір дарування та подарував своєму сину ОСОБА_4 увесь незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, правонаступником (спадкоємцем) якого є його мати ОСОБА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 727/6144/16-ц, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог – Чернівецька міська рада, про визнання права власності на частину земельної ділянки як співвласника житлового будинку та поділ земельної ділянки між співвласниками (а. с. 46).
Відповідно до висновку № 231 за результатами проведеної в межах цивільної справи № 727/6144/16-ц судової інженерно-технічної експертизи, складеної 30 квітня – 19 червня 2020 року, судовим експертом Ощипко О. О. запропоновано два можливі варіанти поділу (виділу 25/100 та 75/100) земельних ділянок (а. с. 151-152).
Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю серії І-ЧВ №024877 ОСОБА_3 на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому Ради народних депутатів № 308/8 від 18 квітня 2000 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, яка розташована на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а. с. 239).
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 16 грудня 2008 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,05 га в межах згідно з планом, розташовану на території міста Чернівці, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Як зазначено в договорі дарування ця земельна ділянка належить дарувальнику ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку І-ЧВ № 024877, виданого Чернівецькою міською радою 03 липня 2001 року згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 18 квітня 2000 року за № 308/8, зареєстрованого в Чернівецькій міській раді в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 7902 (а. с. 272-273).
З копій матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після його смерті, є ОСОБА_2 .
Щодо меж апеляційного перегляду
Колегія суддів визначаючись із межами апеляційного перегляду оскаржуваного рішення виходить із наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як зазначалося вище в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ земельної ділянки скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї вимоги.
Оскільки апеляційна скарга  ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вимог щодо його скасування або ж зміни, а тому рішення суду у цій частині апеляційним судом не переглядається.
Також як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції позов в частині визнати за ОСОБА_1 права власності на 25/100 часток земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040 задоволено до двох відповідачів – ОСОБА_2 та Чернівецької міської ради.
Із апеляційною скаргою на вказане рішення суду звернулася лише  ОСОБА_2 , яка за наслідками розгляду її скарги просила скасувати його повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
У постанові Верховного Суд від 21 грудня 2021 року у справі № 359/2087/19 (провадження № 61-19150св20) вказано, що «у справі, що переглядається, відповідач ОСОБА_2 судові рішення про його виселення не оскаржував, своїм правом приєднання до касаційної скарги не скористався. Така процесуальна поведінка цього відповідача свідчить про згоду з оскарженими судовими рішеннями. Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_3 не навела переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 порушує її права та інтереси за умови, що цей відповідач судові рішення не оскаржив, тобто погодився з ними».
Верховний Суд у постанові від 2 грудня 2020 року у справі № 754/16146/17 провадження № 61-6012св20 на підставі системного аналізу положень частини першої статті 13, частини першої статті 352, частини першої статті 367 ЦПК України дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції може бути переглянуте в апеляційному порядку лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції у частині, що стосується прав та обов`язків осіб, якщо такі особи не оскаржують судове рішення шляхом подання апеляційної скарги.
При відсутності солідарного обов`язку між відповідачами у справі, кожний із відповідачів має право оскаржити рішення суду в частині, що стосується його прав та обов`язків. Відповідно, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями перегляду судового рішення у частині вимог, які заявлені до особи, яка не оскаржує таке рішення.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач Чернівецька міська рада правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2025 року не скористалася, тобто погодились з таким рішенням.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 у спірних правовідносинах відповідно до вищенаведених висновків Верховного Суду правом на звернення із апеляційною скаргою від імені Чернівецької міської ради не наділена, а тому рішення суду першої інстанції у цій частині апеляційним судом не переглядається.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права на частку у праві власності на земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка пред`явлена до ОСОБА_2 .
Як встановлено судами, відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю серії І-ЧВ №024877 ОСОБА_3 на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому Ради народних депутатів №308/8 від 18 квітня 2000 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, яка розташована на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 16 грудня 2008 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Як зазначено в договорі дарування ця земельна ділянка належить дарувальнику ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку І-ЧВ № 024877, виданого Чернівецькою міською радою 03 липня 2001 року згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 18 квітня 2000 року за № 308/8, зареєстрованого в Чернівецькій міській раді в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 7902.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 зазначила таке.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду виснувала, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Як встановлено судами, ОСОБА_4 на підставі договору дарування земельної ділянки від 16 грудня 2008 року набув у власність земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Даних про те, що даний договір був визнаний недійсним чи розірваний матеріали справи не містять. Доказів того, що ОСОБА_4 відчужив належну йому земельну ділянку третім особам судами також не встановлено.
З урахуванням наведеного правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 на час своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був власником спірної земельної ділянки і дане нерухоме майно увійшло до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України.
Аналогічні висновки наведені Верховним Судом в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.
Так, судами встановлено, що єдиною спадкоємицею щодо майна померлого ОСОБА_4 є його мати – ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до першої Чернівецької державної нотаріальної контори.
З моменту відкриття спадщини відповідачка, як спадкоємиця першої черги, яка прийняла спадщину відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, набула право володіння та право користування спадковим майном.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі, оскільки вона, як спадкоємиця ОСОБА_4 набула право власності (у відповідній частині) на земельну ділянку площею 0,05 га кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 46 рішення Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Устименко проти України», пункти 51, 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти росії», пункт 31 рішення ЄСПЛ у справі «Марушин проти росії», п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»).
За обставин цієї справи рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 червня 2008 року у справі № 2-434/08, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 2009 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 22,5% незакінченого будівництвом жилого будинку АДРЕСА_1 (на час ухвалення рішення готовність об`єкта складала вже 76%).
В подальшому рішенням Шевченківського районного суду від 03 березня 2015 року у справі № 2-45/12, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 12 травня 2015 року, поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_2 , шляхом виділення у власність ОСОБА_1 25/100 частин будинку за варіантом № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14 листопада 2014 року № 378 та витребувано від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 25/100 частин вказаного будинку.
Отже, вищевказаними судовими рішення підтверджено право власності ОСОБА_1 на 25/100 частин будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,05 га кадастровий номер 7310136300:16:002:1040.
За змістом частини першої статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
У постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Відповідно до зазначених правових норм власник споруди має право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (див. також постанову від 18 грудня 2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). 
Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди хоч безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, але знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37, 38)). З урахуванням наведених приписів у разі наявності в особи права власності на об`єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних договірних відносин щодо цієї ділянки (див. mutatis mutandis пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, пункт 8.45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2024 у справі № 902/1207/22). Тож земельним та цивільним законодавством, чинним і на сьогодні, передбачено перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit – збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Отже, відповідно до положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення пропорційно до часток осіб у праві власності будинку або споруди.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність позову ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 25/100 часток земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до належної позивачці на праві власності частини будинку.
З огляду на вищевикладені правові позиції Верховного Суду та встановлені судами фактичні обставини справи, зокрема щодо відчуження у 2008 році земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:16:002:1040 ОСОБА_3 за договором дарування на користь ОСОБА_4 та прийняття ОСОБА_2 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 і до складу якої увійшла спірна земельна ділянка, помилковими є доводи апеляційної скарги про належність цього майна ОСОБА_3 за відсутності записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який функціонує лише з січня 2013 року.
Також помилковими є аргументи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22) сформульовано висновок про те, що якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами.
У вирішенні спору у справі № 910/14224/20 Велика Палата Верховного Суду (у застосуванні положень статті 16 ЦК України) також зазначила, що, якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами.
Тобто, визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є належним способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 344/7485/22 (провадження № 61-17682св23) вказав на те, що цей «позов про визнання права власності позивач подала на підставі статті 392 ЦК України. За наслідками розгляду цієї справи позивач прагне усунути собі, як власнику, перешкоди у праві власності. Відповідач заперечує таке право починаючи з 2014 року, коли у позивача виникло право власності на спірну проінвестовану квартиру. Врахувавши, що у цьому випадку мало місце триваюче порушення прав позивача у зв`язку з невизнанням відповідачем її права власності на спірну квартиру та ненаданням необхідних для проведення державної реєстрації права власності на квартиру документів колегія суддів вважає правильними висновки судів як першої так і апеляційної інстанції про те, що за обставин цієї справи позивач строки звернення до суду не пропустила. Колегія суддів також зазначає, що оскільки, позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність».
Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року справа № 628/3517/15-ц (провадження № 61-42719св18) дійшов висновку, що «оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1».
У цій справі позовна вимога про визнання права власності на 25/100 частин земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:16:002:1040 пред`явлена позивачкою у порядку поділу цієї земельної ділянки у зв`язку з невизнанням відповідного права відповідачкою та направлена на усунення будь-якої невизначеності відносин права власності позивачки щодо свого майна, а тому звернувшись із цим позовом у січні 2025 року ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності.
Окрім цього, за протилежного підходу нівелювався б визначений законодавцем підхід щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі (у цій справі незавершений будівництвом житловий будинок), спір щодо якої вирішений між сторонами у справах № 2-434/08 та № 2-45/12.
Щодо позовної вимоги про поділ земельної ділянки у натурі
За змістом частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Згідно з частинами другою-п`ятою статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Як зазначалося вище, відповідно до частин першої, четвертої статті 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказав, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди – спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок – один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок – два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).
Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Виходячи з системного аналізу положень статей 372, 377 ЦК України та статей 89, 120 ЗК України, суди першої інстанції зробив правильний висновок, що оскільки ОСОБА_1 є власником 25/100 частин незавершеного будівництвом житлового будинку, яку виділено їй в натурі, має право на ту частину земельної ділянки, на якій цей будинок розміщений, а також на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.
Отже, за відсутності угоди між співвласниками про порядок користування земельною ділянкою, розмір частки співвласника на земельну ділянку визначається, виходячи з розміру його частки у будинку, який розташований на цій земельній ділянці, тому розмір частки ОСОБА_1 у праві власності на земельну ділянку, складає 25/100.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 466/9302/15-ц (провадження № 61-5308св19), від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/6406/16-ц (провадження № 61-7173св18).
Окрім цього при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Так, у справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила визнати за нею частку у праві спільної часткової власності на спірну земельну ділянку у розмірі 25/100 та виділити цю частку зі спільної власності земельної ділянки в натурі відповідно до другого варіанту поділу, наведеного у висновку судової інженерно-технічної експертизи від 19 червня 2020 року № 231, а саме:
– виділити у власність ОСОБА_1 частину земельної ділянки площею 0,0078 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1 , із земельної ділянки площею 0,05 га, з наступними розмірами по периметру: 4,55мп; 4,39мп; 2,53мп; 0,26мп; 0,55мп; 1,33мп; 6,28мп; 1,28мп; 0,38мп; 0,50мп; 2,04мп; 4,00мп; 15,95мп; 2,70мп; 3,84мп; 3,80мп;
– виділити у власність ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 0,0234 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1 , із земельної ділянки площею 0,05 га, з наступними розмірами по периметру: 10,00мп; 25,74мп; 18,65мп; 10,53мп; 4,00мп; 0,75мп; 3,61мп; 1,47мп.
– залишити у спільній власності співвласників житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку під житловим будинком та на відстань 1,0 м. від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку площею 0,0188 га, з наступними розмірами по периметру: 9,20мп; 12,67мп; 5,01мп; 1,49мп; 4,68мп; 1,47мп; 3,61мп; 0,75мп; 2,04мп; 0,50мп; 0,38мп; 1,28мп; 6,28мп; 1,33мп; 0,55мп; 0,26мп; 2,53мп; 4,39мп.
Відмовляючи у задоволенні позову про поділ спірної земельної ділянки суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 26 січня 2021 року у справі № 727/6144/16-ц встановлено, що при 2 варіанті поділу земельної ділянки, який просила застосувати ОСОБА_1 , будуть порушені права, зокрема, відповідачки ОСОБА_2 .
При цьому суд вважав, що відповідна обставина є преюдиційною по відношенню до цієї справи.
Колегія суддів з таким висновком не погоджується виходячи з наступного.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пункт 32 постанови).
У пункті 7.10 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, – це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка – це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.
Отже, потрібно чітко розмежовувати преюдиційні обставини, які не підлягають повторному доказуванню, та правову оцінку, надану судом певному факту або ж доказу.
За вищенаведених висновків Верховного Суду надана судом у справі № 917/1345/17 правова оцінка висновку судової інженерно-технічної експертизи від 19 червня 2020 року № 231 як доказу не може вважатися преюдиційною обставиною.
Окрім цього відповідно до змісту судових рішень у справі № 917/1345/17 підставою для відмови в позові ОСОБА_1 фактично слугувало його пред`явлення до неналежного складу відповідачів.
За усталеним підходом Верховного Суду, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. При цьому суд не надає оцінку обґрунтованості позовних вимог по суті спору, оскільки питання про їх обґрунтованість у такому випадку мало б вирішуватися судом під час вирішення справи по суті за належного складу учасників справи, питання про права та обов`язки яких підлягає вирішенню за результатами розгляду позовних вимог (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 226/817/19, від 21 квітня 2021 року в справі №659/954/18).
Разом з цим помилкове посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ земельної ділянки за запропонованим позивачкою варіантом у зв`язку порушенням прав відповідачки не призвело до неправильного вирішення спору у цій частині.
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, – до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.
Відповідно до частин першої-другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Отже, при поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.
При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа земельної ділянки з чітким визначенням її меж, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Близькі за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справа № 681/779/22 (провадження № 61-5263св24).
Разом з цим у разі задоволення позову ОСОБА_1 та поділу земельної ділянки за запропонованим нею варіантом частина земельної ділянки залишатиметься у спільній власності сторін.
Також колегія суддів враховує, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці 03 березня 2015 року у справі № 2-45/12 для відокремлення приміщень будинку АДРЕСА_2 зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 провести наступні роботи: пробити проріз між приміщеннями підвалу XI та XII; закласти проріз між приміщеннями підвалу VIII та XI; пробити дверний проріз в зовнішній стіні приміщення 1-4, встановити вхідні двері; встановити перегородку між приміщеннями 1-4, 1-5, встановити двері; встановити перегородку в приміщенні 1-3; пробити дверний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-3.
Тобто за умови виконання сторонами вищевказаного судового рішення поділ будинку не передбачає спільного користування окремими його приміщеннями, як і необхідності забезпечення вільного доступу обох сторін до цих приміщень певною частиною земельної ділянки.
З огляду на наведене залишення за наслідками поділу у спільній власності сторін частини земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не вирішує повною мірою спір по суті та не узгоджується із положеннями частини другої статті 367 ЦК України.
Ухвалюючи рішення у цій справі суд першої інстанції хоча й прийшов до правильного висновку про відмову у позові в частині поділу земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:16:002:1040, проте на вищезазначене уваги не звернув, в зв`язку з чим підлягає зміні мотивувальна частина рішення суду у відповідній частині.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2025 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 , яка пред`явлена до  ОСОБА_2 , про визнання права на частку у праві власності на земельну ділянку, ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального прав, а тому його слід залишити без змін.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позовної вимоги про поділ земельної ділянки ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2025 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 , яка пред`явлена до  ОСОБА_2 , про визнання права власності на 25/100 часток земельної ділянки залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2025 року в частині відмови у задоволення позовної вимоги про поділ земельної ділянки у натурі, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині вказане рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 24 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА 
Мирослава Кулянда