Справа № 420/1400/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправним скасування рішення, 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області від 29.09.2025 року про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на імміграцію.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію на територію України на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» - наявність загрози національній безпеці України. Підставою для такого висновку слугував лист Управління Служби безпеки України в Одеській області № 65.0.2/1/65.1-1685 від 14.08.2025 року. Проте позивач зазначає, що оскаржуване рішення не містить будь-яких конкретних фактичних даних, доказів, будь-яких пояснень змісту листа СБУ, опису того, у чому полягає нібито загроза, інформації, яка дозволила б реалізувати право на захист. Таким чином, орган влади обмежився формальним посиланням на норму закону та лист СБУ, не навивши жодного об`єктивного обґрунтування. Це порушує принципи законності, обґрунтованості, пропорційності та правової визначеності, гарантовані Конституцією України, КАС України, Законом України «Про звернення громадян» та нормами міжнародного права.
Ухвалою від 06.02.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
Ухвалою від 24.02.2026 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська,43, м. Одеса, 65045, код ЄДРПОУ 20001645).
Ухвалою від 21.04.2026 року у задоволенні заяви Управління Служби безпеки України в Одеській області про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправним скасування рішення - відмовлено.
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що ГУ ДМС в Одеській області направлено до УСБУ в Одеській області запит № 5100.19.1-3523/51.1-25 щодо наявності або відсутності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_3 . УСБУ в Одеській області листом № 65.0.2/1/65.1/1685 від 14.08.2025 зазначило, що Управлінням було проведено перевірочні заходи стосовно громадянина КНР ОСОБА_2 . Під час проведення комплексу перевірочних заходів стосовно позивача отримано інформацію щодо вчинення ним дій, які суперечать державним інтересам. З огляду на зазначені обставини, з урахуванням військово - політичної ситуації на території нашої держави на підставі п 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», УСБУ в Одеській області не погоджує надання дозволу на імміграцію громадянину КНР ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з тим, що дії зазначеного іноземця загрожують національній безпеці України. Отже, враховуючи встановлені УСБУ в Одеській області загрози національній безпеці України з боку позивача, про що викладено в листі від 14.08.2025 № 65.0.2/1/65.1/1685, а також приписи Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження, ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 51034300025859 від 10.09.2025року про відмову громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 дозволу на імміграцію. Також, під час проведення перевірки ГУ ДМС в Одеській області отримано інформацію УІАП ГУ НП в Одеській області від 24.04.2025, з якої вбачається, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2023 по справі № 522/21401/23 (набрання законної сили 01.01.2024) громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було засуджено до позбавлення волі строком на 5 років за скоєння злочину передбаченого частиною другою статті 114-2 КК України (Поширення інформації про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану). На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.
Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що у відзиві не наведено жодного конкретного факту, який би свідчив про існування реальної, актуальної та індивідуалізованої загрози національній безпеці з боку позивача. Відсутні будь-які дані щодо часу, місця, способу або характеру дій, які нібито становлять таку загрозу. Формальні посилання на «наявність інформації» без її конкретизації не можуть вважатися належним доказом у розумінні процесуального закону. Відповідач не долучив до матеріалів справи жодних документів або матеріалів, що підтверджували б обставини, викладені у листі УСБУ. Не розкрито змісту перевірочних заходів, не зазначено їх правову підставу, обсяг, результати та процесуальний статус отриманої інформації. Суд позбавлений можливості перевірити достовірність, належність та допустимість таких відомостей. у відзиві відсутній причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою позивача та можливими ризиками для державних інтересів. Відповідач не обґрунтував, чому саме застосований захід є необхідним та пропорційним у демократичному суспільстві, а також чому менш обмежувальні заходи не могли бути використані. Фактично відповідач обмежився посиланням на лист територіального органу СБУ як на достатню підставу для прийняття рішення. Однак судовий контроль не може бути формальним або декларативним. Передача дискреційних повноважень іншому органу та безумовне прийняття його позиції без самостійної оцінки обставин суперечить вимогам адміністративного судочинства та принципу верховенства права. Отже, відсутність належних і допустимих доказів, які підтверджують правомірність рішення, свідчить про невиконання відповідачем обов`язку доказування, покладеного на нього законом, що є самостійною підставою для задоволення позову.
Представником третьої особи до суду надано письмові пояснення, в яких представник Управління Служби безпеки України в Одеській області зазначив, що документом, який став підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію та скасування посвідки на тимчасове проживання став лист Управління від 14.08.2025 № 65.0.2/1/65.1/1685, у якому викладені заперечення щодо надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу у зв`язку з тим, що дії іноземця становлять загрозу національній безпеці України. Саме на Службу безпеки України, як на орган, що наділений унікальною компетенцією покладено обов`язок, в тому числі вживати заходи превентивного характеру з метою запобігання виникненню загроз національній безпеці України. Отже, повноваження Служби безпеки України щодо надання подання відповідному компетентному органу заперечень щодо надання дозволу на імміграцію є виключними та дискреційними, і суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України.
За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином КНР.
28.03.2025 до ГУ ДМС в Одеській області звернувся громадянин КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про надання дозволу на імміграцію, на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , понад два роки, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим 11.11.2022 Малиновським відділом ДРАЦС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
11.04.2025 року ГУ ДМС в Одеській області направлено до УСБУ в Одеській області запит № 5100.19.1-3523/51.1-25 щодо наявності або відсутності підстав про наявність або відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_3 .
УСБУ в Одеській області направлено лист № 65.0.2/1/65.1/1685 від 14.08.2025року, яким повідомлено, що Управлінням проведено перевірочні заходи стосовно громадянина КНР ОСОБА_2 . Під час проведення комплексу перевірочних заходів стосовно позивача отримано інформацію щодо вчинення ним дій, які суперечать державним інтересам.
10.09.2025 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 51034300025859.про відмову громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 в наданні дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон України № 3773-VI).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України № 3773-VI надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.
Частинами першою-третьою статті 3 Закону України № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон України № 2491-III) іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Положеннями статті 1 Закону України № 2491-III визначено, що іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) громадянином України - військовослужбовцем Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної спеціальної служби транспорту, правоохоронних органів спеціального призначення або розвідувальних органів України (незалежно від строку перебування у шлюбі, дійсному на момент загибелі (смерті), - у разі звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у період дії воєнного стану та протягом шести місяців з дня його припинення чи скасування; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України); 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
Згідно частин п`ятої, шостої статті 9 Закону України № 2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа іноземця (паспортних документів - у разі якщо іноземець має множинне громадянство) або документа, що посвідчує особу без громадянства, а також копії сторінок паспортного документа іноземця (паспортних документів - у разі якщо іноземець має множинне громадянство) або особи без громадянства, що містять особисті дані, з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку, або копія рішення про визнання особою без громадянства; Іноземці та особи без громадянства, які мають право на отримання дозволу на імміграцію на підставі пункту 9 або 10 частини другої, пункту 1-1 частини третьої статті 4 цього Закону, для отримання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання (у тому числі в порядку обміну) на підставі такого дозволу можуть подавати паспортний документ, термін дії якого закінчився або який підлягає обміну, у разі якщо для отримання нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт збройної агресії проти України або не визнає територіальної цілісності та суверенітету України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27.03.2014 № 68/262; 2-1) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 2-2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія документа, що підтверджує законність перебування/тимчасового проживання на території України (для осіб, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті); 3) документ про місце проживання особи в Україні та за кордоном; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 1-1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.
Крім зазначених документів подаються, зокрема: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію»).
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України № 2491-III, відповідно до змісту якої дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися;
4-1) особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 цього Закону;
4-2) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи;
4-3) особам, які під час попереднього перебування в Україні були притягнуті до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення незаконного перетинання чи спробу незаконного перетинання державного кордону України або порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України чи виїзду з неї, або порушили законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
4-4) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи та/або не усунули інші недоліки у строк, визначений у рішенні про залишення заяви без руху;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України, а також особам, стосовно яких виявлено факти невиконання рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або які мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними чи юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983 в редакції, чинній на час звернення за наданням позивачу дозволу на імміграцію).
У відповідності до абз. 5 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей, які не досягли 18 років, та непрацездатних батьків, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави .
Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку № 1983).
Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;
проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;
проводять перевірку даних іммігранта щодо відсутності в нього майнових зобов`язань перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну, з використанням Єдиного реєстру боржників та відомчої інформаційної системи ДМС;
проводять перевірку інформації щодо застосування до іммігранта санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» з використанням Державного реєстру санкцій;
у разі необхідності одержання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть такі відомості одержуються в установленому законодавством порядку;
у разі необхідності підтвердження інших відомостей про заявника або дійсності поданих ним документів надсилаються запити засобами поштового зв`язку або за наявності технічної можливості в електронній формі (в електронній формі через систему електронного документообігу з накладенням кваліфікованого електронного підпису) відповідним державним органам (в тому числі іноземних держав) або їх структурним підрозділам;
надсилають у місячний строк разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам ДМС або територіальним підрозділам ДМС (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів ДМС, надсилаються територіальним органам ДМС, в інших випадках - територіальним підрозділам ДМС;
здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Пунктом 14 Порядку № 1983 визначено, що Територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний строк правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.
МВС, Держприкордонслужба, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.
За результатами перевірки в місячний строк після надходження таких запитів надається відповідь про наявність або відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію. У разі наявності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію у відповіді зазначається інформація про ці підстави з посиланням на відповідний підпункт частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію" та до неї долучаються матеріали, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення).
У разі коли у визначений строк відповідь щодо результатів перевірки, зазначеної в абзаці другому цього пункту, не отримана, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в наданні такого дозволу приймається відповідно до пункту 16 цього Порядку та в межах строків, визначених частиною шістнадцятою статті 9 Закону України «Про імміграцію».
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, вони у разі отримання від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів відповідей аналізують їх у місячний строк та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу з урахуванням інформації, отриманої у ході проведення перевірок, передбачених пунктом 12 цього Порядку, а також результатів проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.
Тобто, територіальні органи і територіальні підрозділи ДМС після отримання заяви про надання дозволу на імміграцію та доданих документів перевіряють правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України № 2491-III.
Саме з цією метою з`ясування наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України № 2491-III підрозділи ДМС надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. У відповідь на запит МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужби проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається, а про результати перевірки інформують орган, який надіслав запит (абзац другий пункту 14 Порядку № 1983), - для прийняття обґрунтованого рішення.
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і територіальних підрозділів ДМС, ці органи аналізують у місячний строк отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу з урахуванням інформації, отриманої у ході проведення перевірок, передбачених пунктом 12 цього Порядку.
Судом встановлено, що 10.09.2025 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 51034300025859 про відмову громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 в наданні дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».
Вказане рішення ґрунтується на листі УСБУ в Одеській області №65.0.2/1/65.1/1685 від 14.08.2025, згідно якого Управлінням було проведено перевірочні заходи стосовно громадянина КНР ОСОБА_2 . Під час проведення комплексу перевірочних заходів стосовно позивача отримано інформацію щодо вчинення ним дій, які суперечать державним інтересам.
Верховний Суд в постанові від 17.07.2025 у справі № 420/17661/23 зазначив, що саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.
За змістом ст. 2 Закону України № 2229-ХІІ від 25.03.1992 «Про Службу безпеки України» (далі - Закон України № 2229-ХІІ) на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Відповідно до п.13 ч.1 ст. 24 Закону України № 2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Тобто, Служба безпеки України, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Отже, відповідач позбавлений можливості мати обґрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин, а тому при винесенні оскаржуваного рішення діяв у спосіб визначений законодавством та в межах наявних повноважень.
Суд критично оцінює доводи позивача, що з оскаржуваного рішення не вбачається які саме конкретні дії вчинено позивачем, що загрожують національній безпеці України, а також те, що відповідач не навів жодних конкретних обставин, які б свідчили про те, що саме позивач у теперішній час становить реальну та безпосередню загрозу національній безпеці в умовах воєнного стану, оскільки Служба безпеки України як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Враховуючи викладене, суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанві від 31.05.2023 у справі № 600/6944/21-а.
При прийнятті рішення суд також враховує, що під час проведення перевірки ГУ ДМС в Одеській області отримано інформацію УІАП ГУ НП в Одеській області від 24.04.2025, з якої вбачається, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2023 по справі № 522/21401/23 (набрання законної сили 01.01.2024) громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було засуджено до позбавлення волі строком на 5 років за скоєння злочину передбаченого частиною другою статті 114-2 КК України (Поширення інформації про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану). На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.
З огляду на викладене, суд вважає, що ГУ ДМС в Одеській області правомірно прийняло рішення від 29.09.2025 року про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на імміграцію, тобто відповідач діяв добросовісно, розсудливо, обґрунтовано, на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44,Одеса, Одеська область, 65014, ЄДРПОУ 37811384), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська,43, м. Одеса, 65045, код ЄДРПОУ 20001645) про визнання протиправним скасування рішення, - відмовити.
Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст. 293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Г.П. Самойлюк

.