21.04.26
22-ц/812/580/26
Єдиний унікальний номер судової справи 490/5869/16
Номер провадження 22-ц/812/580/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

21 квітня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Качан Р.Ю.,
відповідача ОСОБА_2 та його представника – адвоката 
Герцуна В.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Качан Романом Юрійовичем, рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 12 грудня 2025 року під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про покладення обов`язку вчинити певні дії шляхом знесення огорожі та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради про скасування рішення та покладення обов`язку усунути порушення прав,
УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання знести огорожу та споруду літ.А3, що розташовані на земельній ділянці загального користування за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною прилеглих господарських та побутових споруд та будівель.
Частки сторін виділені в натурі та встановлено порядок користування земельною ділянкою.
Відповідно до встановленого порядку користування земельною ділянкою сторонам надано в користування окремі земельні ділянки та встановлена земельна ділянка спільного користування, яка є двором вищевказаного будинку.
Позивач зазначав, що ОСОБА_1 порушив його право користування земельною ділянкою спільного користування та земельною ділянкою, яка знаходиться у його користуванні, а саме самовільно поставив огорожу та перегородив двір загального користування, через що позивач не може користуватися частиною земельної ділянки, яка є в спільному користуванні та не може пройти до свого саду. 
Крім того, відповідач побудував приміщення до свого будинку на земельній ділянці, яка знаходиться в спільному користуванні, чим позбавив права користування нею.
Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_2 просив покласти обов`язок на ОСОБА_1 знести (демонтувати) огорожу та споруду літ.А-3, що розташовані на земельній ділянці загального користування за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_2 та Миколаївської міської ради про захист порушеного права.
Позов обґрунтований тим, що між сторонами тривалий час виникають спори, пов`язані з тим, що ОСОБА_2 на земельній ділянці спільного користування у безпосередній близькості від ємності з питною водою та входу до помешкання ОСОБА_1 самочинно побудував гараж, позначений на плані літ.Р, та баню, позначену на плані літ.Ф, а також інші будівлі, згоди на будівництво яких він, як співвласник будинку, не давав.
В процесі звернень до різних інстанцій ОСОБА_1 стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Тернівської селищної ради народних депутатів №58 від 22 червня 1990 року ОСОБА_2 було дозволено будівництво гаража, площею 18 кв.м. та душа, розміром 1.20х1.08 в глибині ділянки.
Оскільки ОСОБА_2 побудував будівлі більших розмірів, ніж йому було дозволено, то п.2.10 рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №22 від 14 березня 2002 року «Про дозвіл будівництва житлових будинків, підсобних приміщень, оформлення самовільно побудованих будівель, затвердження актів прийняття житлових будинків до експлуатації» ОСОБА_2 були оформлені вже побудовані будівлі: житлова прибудова літ.А-2, 2.84х3.24, гараж літ.Р, збільшений у розмірах на 7 кв.м., навіс літ.С 1.5+2.37:2х2,0 за адресою АДРЕСА_1 . 
Зазначав, що ані в цьому рішенні, ані в рішенні Тернівської селищної ради народних депутатів №58 від 22 червня 1990 року не йшлося про дозвіл на будівництво бані літ.Ф, розмірами 4.75х 2.30, площею забудови 10.9 кв.м.
Відповідач ОСОБА_1 вказував, що спірні будівлі, а саме гараж літ.Р, площа якого збільшена на 7 кв.м. та баня літ. Ф побудовані ОСОБА_2 на земельній ділянці спільного користування з порушенням санітарних та будівельних норм та перешкоджають ОСОБА_1 вільно користуватися цією земельною ділянкою, а також басейном для води. Крім того, гараж  ОСОБА_2 знаходиться у безпосередній близькості до входу до помешкання ОСОБА_1 , що становить певні незручності. 
Посилаючись на викладені обставини, відповідач ОСОБА_1 просив:
визнати незаконним та скасувати рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради №22 від 14 березня 2002 року «Про дозвіл будівництва житлових будинків, підсобних приміщень, оформлення самовільно побудованих будівель, затвердження актів прийняття житлових будинків до експлуатації» в частині оформлення ОСОБА_2 побудованих будівель: житлової прибудови літ.А-2 2.84х3.24, гаражу літ.Р, збільшеному у розмірах на 7 кв.м., навісу літ.С 1.5+2.37:2х2,0 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
відновити права ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою спільного користування, а також належними йому на праві власності будівлями, зобов`язавши ОСОБА_2 знести самовільно побудовану баню літ.Ф та гараж літ.Р, побудований з порушенням будівельних норм за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 липня 2016 року зустрічний позов Скарлат до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради про захист порушеного права власності, визнання незаконним та скасування рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради та покладення обов`язку знести самочинно побудовані будівлі прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2016 року закрито провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про знесення самовільно побудованої будівлі бані (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 грудня 2025 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення прибудови літ.А-3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 грудня 2025 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання знести огорожу задоволено.
Постановлено знести огорожу за адресою АДРЕСА_1 , яка проходить від лівої бокової межі земельної ділянки домоволодіння до лівого нижнього кута житлового будинку та вздовж лівої частини зовнішньої стіни житлового будинку, далі по внутрішньої розділової границі житлового будинку, орієнтованою на задню торцеву стіну житлового будинку, від задньої торцевої зовнішньої стіни вверх 1.0 м., поворот вправо до лівого верхнього кута будівлі літ.Б літня кухня.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору за подачу позову в розмірі 487 грн. 20коп.
Рішення суду мотивовано тим, що з метою захисту права ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою площею 241 кв.м., приймаючи до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_2 та знесення огорожі, що встановлена за адресою: АДРЕСА_1 , як таку, що не відповідає визначеному за рішенням суду порядку користування спірною земельною ділянкою.
Щодо вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , то суд зазначив, що з висновку №125-005/1 судової будівельно-технічної експертизи слідує, що будь-яких перешкод у користуванні земельною ділянкою та відповідними будівлями, які належать ОСОБА_1 не має. Інших доказів наявності перешкод у користуванні ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою суду не надано. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Качан Р.Ю., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічний позов.
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Качан Р.Ю. вважав грубим порушенням процесуального права те, що судом не було надано можливості розглянути питання про подачу клопотання про проведення незалежної судової будівельно-технічної експертизи, так як ОСОБА_1 був категорично проти висновку судової будівельно-технічної експертизи за №125/005/1.
Також в порушення вимог ЦПК України районним судом визначено один час для проголошення рішення суду, проте рішення суду проголошено 12 грудня 2025 року без повідомлення про зміну часу проголошення.
Зазначено, що судом взагалі не надано належну оцінку рішенню суду по справі №490/5509/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де в мотивувальній частині рішення вже були встановлені повністю опротестовуючи обставини оскаржуваного рішення суду.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, судом взагалі не досліджено надані ОСОБА_1 усні та письмові докази, які чітко підтверджують, що самовільно побудований без його згоди гараж, побудований ОСОБА_2 на знесеному ним самоуправно і належному ОСОБА_1 на праві власності погрібі літ.Впд, про що чітко вказано у листі від 27 липня 2011 року за №6633 КП МБТІ і що доводить факт грубого порушення ОСОБА_2 права власності ОСОБА_1 . 
Також судом взагалі не досліджено та не надана оцінка листу Державної податкової адміністрації у Центральному районі м. Миколаєва від 25 січня 2011 року за №1954/г/17-300, відповідно до якого ОСОБА_1 є платником земельного податку за земельну ділянку площею 579 га, яка була виділена саме його батькові та спадкодавцю ОСОБА_3 рішенням Центрального районного суду міста Миколаєві від 07 червня 1976 року.
Крім того, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції, вирішуючи питання про доцільність знесення огорожі, ніяким чином не вказав у чому саме факт існування самовільно збудованої огорожі порушує права ОСОБА_2 , окрім невідповідності варіанту 2 визначеному в ухвалі Миколаївського обласного суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Герцун В.С. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
На думку колегії суддів, судове рішення таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , кожному належить по 1/2 частині у праві власності на це нерухоме майно. 
Зокрема, ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 1997 року, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою.
Власником іншої половини будинку є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу від 29 січня 1982 року, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-539. 
Відповідно до рішення народного суду Центрального району міста Миколаєві від 10 лютого 1976 року проведено реальний розподіл спірного будинку між попередніми співвласниками будинку. 
Стосовно земельної ділянки, на якій розташований обумовлений будинок, між попередніми його співвласниками рішенням народного суду Центрального району міста Миколаєва від 07 червня 1976 року, зміненим ухвалою судової колегії з цивільних справ Миколаївського обласного суду від 21 липня 1976 року, встановлено порядок користування. 
Так, рішенням народного суду Центрального району міста Миколаєва від 07 червня 1976 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою – встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 за третім варіантом висновку технічної експертизи і виділено в користування ОСОБА_4 земельну ділянку за №1, площею 464 кв.м., з них під будівлями 74 кв.м., під садом 390 кв.м., а ОСОБА_3 виділено земельну ділянку АДРЕСА_3 , розміром 579 кв.м., з них під будівлями 87 кв.м., під садом та городом 492 кв.м.
Ухвалою Миколаївського обласного суду від 21 липня 1976 року змінено рішення народного суду Центрального району міста від 07 червня 1976 року. Встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 за другим варіантом висновку технічної експертизи і виділено в користування ОСОБА_4 земельну ділянку за №1, площею 521кв.м., а ОСОБА_3 виділено земельну ділянку №2, розміром 522 кв.м., з залишенням в загальному користуванні 241 кв.м., в тому числі за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4 - 120 кв.м., за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3 - 121 кв.м.
Отже порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 визначений судовим рішенням та згідно з цим порядком земельна ділянка поділена таким чином, що на теперішній час у користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка, площею 522 кв.м., а у користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 521 кв.м. Земельна ділянка, площею 241 кв.м. виділена сторонам у спільне користування. 
В провадженні Центрального районного суду міста Миколаєва перебувала справа №490/5509/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Миколаївської міської ради, Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 11 квітня 2012 року №128-р зі змінами від 09 липня 2012 року №207-р «Про готовність до експлуатації житлової прибудови та сіней по АДРЕСА_1 » та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення споруди а АДРЕСА_4 .
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, у справі №490/5509/17 у задоволенні цього позову відмовлено. З огляду на це провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про знесення споруди а-3 за ухвалою суду закрито.
Згідно наявного у справі висновку №125-005 судової земельно-технічної експертизи від 28 січня 2019 року, проведеної у справі №490/5509/17 – на час проведення експертизи констатовано, що земельна ділянка загального користування самовільно перегороджена внутрішньою огорожею, співвласники мають окремі входи на свої ділянки, та частково знаходяться у окремому користуванні у кожного співвласника. До того ж на місті споруди навісу літ.Д з розмірами 2.35х2.77 м. площею 6.5 кв.м. побудована прибудова до житлового будинку літер а-3, яка належить співвласнику ОСОБА_1 з розмірами в плані 2.02х6.35 м. площею 12.83 кв.м., тобто розмір прибудови зменшений по ширині на 0.33 м та збільшений по довжині, вздовж правої зовнішньої стіни житлового будинку літ.А на 3.58 м площею 7.23 кв.м. в зв`язку з чим земельна ділянка загального користування зайнята прибудовою площею 7.23 кв.м. На підставі вищевказаного спостерігається невідповідність та порушення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками за адресом АДРЕСА_1 , яке було встановлене по ухвалі Миколаївського обласного суду від 21 липня 1976 року. Для усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою спільного користування площею 241.0 кв.м. між співвласниками необхідно провести виконання ухвали Миколаївського обласного суду від 21 липня 1976 року в натурі відповідно до графічного зображення по ІІ варіанту.
Рішенням виконавчого комітету Тернівської селищної ради народних депутатів №58 від 22 червня 1990 року ОСОБА_2 було дозволено будівництво гаража 18 кв.м. та душа 1.20х1.08 в глибині ділянки. 
Це рішення (№58 від 22 червня 1990 року) було скасовано рішенням виконавчого комітету Тернівської селищної ради народних депутатів від 27червня 2013 року №29/6. Правомірність такого рішення (27 червня 2013 року №29/6) була предметом спору у справі №490/6292/14-а та за результатами судового розгляду останнє рішення було скасовано. 
З наявних у матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_2 слідує, що гараж було збудовано у 1994 році. Попередній власник 1/2 частини у праві власності на спірне домоволодіння ОСОБА_3 ніколи не висловлював будь-яких заперечень чи зауважень стосовно збудованого гаража. Конфлікт з приводу цього гаража виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2005 році. З позовом про знесення гаража ОСОБА_1 звернувся до суду лише у 2015 році.
Надалі рішенням виконавчого комітету Центрального району міста Миколаєва від 14 березня 2002 року №22 самовільно збудовані ОСОБА_2 прибудови були оформлені та затверджені акти прийняття прибудов ОСОБА_2 (п.2.10 цього рішення). 
Однак, рішенням Миколаївської міської ради від 25 квітня 2015 року №39/24 пункт 2.10 рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14 березня 2002 року № 22 скасовано.
Правомірність цього рішення (№39/24 від 25 квітня 2015 року) була предметом спору у справі №490/6968/14-а.
Так, постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 жовтня 2014 року визнано протиправним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №39\24 від 25 квітня 2014 року «Про скасування п.2.10 рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24 березня 2002 року №22». 
За результатами апеляційного провадження постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення – скасовано. Прийнято у справі нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2014 року №39/24 «Про скасування п.2.10 рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14 березня 2002 року №22» - відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 22 березня 2016 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року скасовано, а постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 жовтня 2014 року залишено в силі.
З Єдиного державного реєстру судових рішень слідує, що ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 липня 2016 року закрито провадження у справі в частині знесення гаража літ. Р (з підстав ненадання згоди співвласником ОСОБА_3 на його будівництво) з огляду на те, що вже існує рішення суду з приводу цих позовних вимог.
Під час розгляду даної справи було проведено судову будівельно-технічну експертизу, за результатами якої складено висновок №125-005/1. Цим висновком встановлено, що на земельній ділянці загального користування площею, 241.0кв.м. домоволодіння АДРЕСА_1 співвласником ОСОБА_2 побудовано капітальну будову гаража літ.Р з розмірами в плані 1.3х5.95 кв.м., капітальну будову житлової прибудови літ.А2 з розміром в плані 3.24х2.84м. пл. 902 кв.м., а також споруду навісу літ.С розмірами 1.5+2.37/2х2.0 м., пл. 3,9 кв.м., яка розташована між будівлями літ.У - вбиральня та літ.М - сарай. 
Виконаними вимірами на місці встановлено, що будівля гаражу літ.Р розташована на відстані 0.7 м. від басейну питної води літ.№3 та на відстані 4.4 м. до зовнішньої стіни прибудови літ.«а3» житлового будинку літ.А1, що належить співвласнику ОСОБА_1 . Відповідно до вимог ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», затвердженого наказом Мінрегіонну №104 від 26 квітня 2019 року. п.6.1.41 та б.6.7 «… відстань від питного колодязя до господарських будов площею до 50 кв.м. повинна бути 20 м.». 
Експертом у висновку зазначено, що згідно п.10.8.8 таблиці 10.6 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» відстань між житловими будинком та гаражем має бути не менше 10 м.
Судовим експертом здійснено дослідження на місці технічного стану частини житлового будинку літ.А-1 з прибудовою літ.«а3» в складі квартири АДРЕСА_3 , який на час дослідження знаходиться в задовільному стані, та належить співвласнику ОСОБА_1 . Встановлено, що фактичне розташування будови гаражу літ.Р не впливає на технічний стан та безперешкодне користування будівлями та спорудами ОСОБА_1 . 
В судовому засідання суду першої інстанції судовий експерт Лесків С.А. зазначені висновки експертизи підтвердила.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною 1 статті 15 та частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.
За змістом ст.ст.316,317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
У ст.321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. 
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п.«е» ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Статтею 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). 
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Згідно з абз.2 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Враховуючи вищевикладене, та з метою захисту прав ОСОБА_2 щодо користування земельною ділянкою загального користування, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення його позову та покладення обов`язку на іншого співвласника знести встановлену огорожу, як таку, що не відповідає визначеному за рішенням суду порядку користування земельною ділянкою та порушує права співвласника ОСОБА_2 .
Також, колегія суддів погоджується із висновком суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки, відповідно до висновку судового експертизи, перешкод у користуванні останнім земельною ділянкою та належними будівлями, не встановлено, враховуючи, що фактичне розташування гаражу літ.Р не впливає на технічний стан та безперешкодне користування будівлями та спорудами співвласником ОСОБА_1 . 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що правом на проведення судової експертизи представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Качан Р.Ю., не скористався. Будь-яких інших доказів на підтвердження порушення прав ОСОБА_1 до суду не надано.
До того ж, районний суд вірно констатував, що за вказаних обставин, не має правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради №22 від 14 березня 2002 року «Про дозвіл будівництва житлових будинків, підсобних приміщень, оформлення самовільно побудованих будівель, затвердження актів прийняття житлових будинків до експлуатації» в частині оформлення ОСОБА_2 побудованих будівель: житлової прибудови літ.А-2 2.84х3.24, гаражу літ.Р, збільшеному у розмірах на 7 кв.м., навісу літ.С 1.5+2.37:2х2,0 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків районного суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, з наданням таким фактам відповідної правової оцінки.
Процесуальні недоліки суду першої інстанції, про які зазначено в апеляційній скарзі, також не впливають на обґрунтованість оскаржуваного судового рішення по суті вирішення справи. 
Наявність обставин, за яких відповідно до положень ЦПК України судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, не встановлено.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення першої інстанції, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Качан Романом Юрійовичем – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 27 квітня 2026 року