ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/570/26 Справа № 185/4280/23 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді    ОСОБА_2 ,
суддів    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора     
в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,
захисника
в режимі відеоконференції ОСОБА_7 
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022221070000761, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Курдюмівка Дзержинського району Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 10 (десяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах публічної служби строком на 10 (десять) років без конфіскації належного йому майна.
Строк обчислення покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з 12 серпня 2025 року.
Зараховано ОСОБА_8 в строк покарання у вигляді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення за період з 27 лютого 2023 року (дня затримання) по 12 серпня 2025 року, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено обрану – тримання під вартою. 
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим в пособництві державі агресору, а саме: як в умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора, вчиненого за наступних обставин.
24 лютого 2022 року о 05:00 годині Російська Федерація незаконно вторглась на територію суверенної держави Україна, здійснивши збройний напад із застосуванням Збройних Сил РФ, Федеральної служби військ національної гвардії Російської Федерації та інших збройних та воєнізованих формувань.
24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введений воєнний стан на всій території України, який у подальшому неодноразово продовжений.
Загальновідомим є факт тимчасової окупації військовими формуваннями держави-агресора РФ частини територій України. Зокрема, населені пункти Бригадирівського старостинського округу Ізюмського району Харківської області були окуповані підрозділами держави-агресора РФ у період з 07 березня 2022 по 10 вересня 2022 року.
У громадянина України ОСОБА_8 , який негативно налаштований проти державної влади України, у невстановленому місці, у невстановлений час, але не раніше 24.02.2022 року, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення умисних дій, спрямованих на пособництво державі-агресору, з метою завдання шкоди Україні шляхом підтримання рішень та дії держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора щодо воєнного нападу на Україну та незаконну окупацію територій нашої держави.
07 березня 2022 року відбулось збройне захоплення Бригадирівського старостинського округу Ізюмської міської ради Харківської області військовими нормуваннями Російської Федерації, у зв`язку з чим органи державної влади, органи місцевого самоврядування, правоохоронні органи об`єктивно не мали можливості виконувати свої обов`язки та реалізовувати законні повноваження для забезпечення на території вказаного населеного пункту порядку та режиму законності.
Громадянин України ОСОБА_8 , будучи обізнаним про введення на території країни воєнного стану на підставі відповідного Указу Президента України, у період часу з середини березня 2022 року по липень 2022 року (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у с. Бабенково Ізюмського району Харківської області, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на завдання шкоди країні в умовах воєнного стану, підтримуючи рішення та дії держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора щодо воєнного нападу на Україну та незаконну окупацію територій нашої держави, у вказаний вище період часу, діючи умисно і протиправно, добровільно повідомив збройним формуванням РФ адресу місця проживання військовослужбовця Збройних сил України ОСОБА_11 , а також адреси проукраїнськи налаштованих мешканців села Бабенково Ізюмського району Харківської області ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , чим завдав шкоди Україні шляхом підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань Російської Федерації, агітації, переслідування проукраїнськи налаштованих громадян.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В спільній апеляційній скарзі захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просять скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року та визнати ОСОБА_8 не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, та виправдати його у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу вказаного кримінального правопорушення. 
Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Вказали, що судом першої інстанції не було встановлено жодних доказів, які б свідчили про умисні дії ОСОБА_8 , спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України з метою завдання шкоди Україні. Зазначили, що свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , кожен окремо, свідчили в судовому засіданні про події, що сталися за їх участю під час окупації їх села Бабенкове Ізюмського району Харківської області російськими військами, проте ніхто з них не повідомив про дії обвинуваченого ОСОБА_8 , які б зашкодили державі Україна. Вказали, що зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та наявність у діях ОСОБА_8 складу правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України. Зауважили, що жодних доказів, які б свідчили про безпосередню участь ОСОБА_8 в організації допомоги будь-яким чином державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора стороною обвинувачення не надано. Зазначили, що ОСОБА_8 , як житель тимчасово окупованої території, не мав змоги бути обізнаним щодо наявності закону, яким внесено зміни до Кримінального кодексу України та запроваджено кримінальну відповідальність за пособництво державі-агресору. Вважають, що проведене судове слідство та досудове розслідування не є ретельним, версія обвинувачення, із врахуванням поданих доказів, не може надати розумного пояснення щодо суб`єктивної та об`єктивної сторони інкримінованих дій в частині наявності у ОСОБА_8 умислу, відповідності дій ОСОБА_8 формі, які визначені ст. 111-2 КК України, та наявності добровільності як ключової ознаки об`єктивної сторони злочину. 
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_8 внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок та призначити покарання ОСОБА_8 за ст. 111-2 КК України у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, строком на 12 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_8 покарання за ст. 111-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах публічної служби строком на 10 (десять) років без конфіскації належного йому майна, проте призначене покарання прокурор вважає неправильним через занадто вузьке його формулювання в резолютивній частині вироку, що призвело до пом`якшення кримінально-правового становища засудженого. Вказав, що суд, призначаючи засудженому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах публічної служби строком на 10 (десять) років без конфіскації належного йому майна, звузив сферу його застосування, оскільки таке його формулювання не позбавило засудженого права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_22 та захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги сторони захисту та просили виправдати обвинуваченого ОСОБА_22 з підстав, викладених в апеляційній скарзі, заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисників, просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що суд порушив вимоги кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, досудове розслідування та судовий розгляд за провадженням проведено неповно та неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність є необгрунтованими.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.
Обвинувачений ОСОБА_8  вину в скоєному інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав повністю та суду першої інстанції пояснив, що 16 березня 2022 року село Бабенкове Ізюмського району Харківської області було окуповане російськими військами. Під час окупації він не підтримував російські війська, не виказував будинок, де проживає родина військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_23 , не допомагав російським військовим, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 він не погрожував та не посилав до них військових РФ. В ході окупації його дружина пекла хліб, який відвозила в лікарню. На подвір`я, де він проживав, окупаційними військами ніколи не завозилося меблів та генераторів. Співпрацю з окупаційними військами він не підтримував ніколи за весь період окупації .
Разом з тим, незважаючи на невизнання своєї винуватості обвинуваченим, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8  у кримінально-каранному діянні зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтвердили його винуватість; протоколом обшуку, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_12 , який показав, що ОСОБА_8 проживав поблизу нього, підтримував окупацію росіянами частини України. Під час окупації їх села Бабенково Ізюмського району, російські військові проживали в будинку сина ОСОБА_8 . Російські військові привозили до ОСОБА_8 гуманітарну допомогу, звозили до двору автомобілі, які відбирали у людей. Між ОСОБА_8 та російськими військовими були добрі відносини. ОСОБА_8 говорив про російських солдат, що це «наші хлопці». Дружина ОСОБА_8 постійно пригощала окупантів кавою. 28 червня 2022 року біля магазина с. Бабенково Ізюмського району, на ґрунті підтримки ОСОБА_8 окупаційної влади, між ним і ОСОБА_8 виникла сварка, в ході якої, ОСОБА_24 сказав фразу «чекай гостей» .Через декілька годин до нього додому приїхали російські військові ФСБ, скрутили його та односельця ОСОБА_13 , який також був за українську владу, заклеїли рот скотчем та почали бити, питали чому вони так відносяться до російських військових, наставляли зброю на жінок. Після чого вивезли їх на кладовище в с. Бабенково та залишили там. Зазначив, що лише ОСОБА_8 він висловлював свою підтримку влади України і невдоволення російськими військовими. До окупації села у нього ніколи не було конфліктів з ОСОБА_8 .
Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні показала, що коли до їх села зайшли російські війська, то мешканцям було заборонено виходити з домівок, а на ОСОБА_8 ця заборона не розповсюджувалася, бо він співпрацював з російськими військовими. Всі награбовані речі вони звозили до будинку ОСОБА_8 . Будинок ОСОБА_8 охороняли російські військові, які були зі зброєю. Влітку 2022 року між ОСОБА_8 та її чоловіком ОСОБА_12 виник конфлікт, після чого російські військові приїхали до їх будинку, забрали її чоловіка, кудись вивезли та побили. 11 вересня 2022 року вона бачила як ОСОБА_8 , його дружину та сина затримали українські військові, а мешканці села хотіли вчинити над ним самосуд.
Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_15 , яка показала, що їх син – ОСОБА_25 є військовослужбовцем і служить в Збройних силах України. Приблизно в березні 2022 року до їх села Бабенково Ізюмського району Харківської області, де вони проживали, заїхали солдати Російської Федерації і одразу розпочали обшуки. На протязі березня-квітня 2022 року вони неодноразово з`являлися до них в будинок, ставили її та чоловіка на коліна та запитували про сина. На запитання хто їх направив, окупанти відповідали, що ОСОБА_8 . Це було приблизно у березні-квітні 2022 року. Пізніше до них приїхав ОСОБА_8 та сказав, щоб їх син – військовий ЗСУ, переходив на сторону Росії, говорив що допоможуть організувати його втечу з ЗСУ. Вони відмовилися, вигнали ОСОБА_8 і після цього знову приїхали російські солдати і говорили, що їх прислав ОСОБА_8 . Вони шукали в будинку її сина, його форму. Говорили, що вона здає інформацію про російських військових через сина, який служить у Збройних силах України. Влітку 2022 року вона бачила односельців ОСОБА_13 і ОСОБА_12 зі слідами побоїв на обличчі. 
Свідок ОСОБА_16 , допитаний судом першої інстанції, надав пояснення, що в березні 2022 року с. Бабенково Ізюмського району було окуповано військами Російської Федерації. В той час і зараз його син – ОСОБА_25 проходить службу в Збройних силах України. Під час окупації ОСОБА_8 разом з дружиною приїжджав до них додому та говорив, щоб його син переходив на сторону окупантів. Він говорив, що сам перевезе його з м. Києва. Вони з дружиною відмовилися і після цього до них в будинок неодноразово приїжджали російські військові та шукали форму його сина, грубо з ними поводилися. Також зазначив, що він чув про конфлікт між ОСОБА_8 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 влітку 2022 року. У ОСОБА_12 і ОСОБА_13 були побиті обличчя, вони казали, що їх били російські солдати. Російські солдати відбирали у людей автомобілі та малювали на них літеру «Z». ОСОБА_8 їздив по селу на мікроавтобусі з літерою «Z». 
Допитаний свідок ОСОБА_17 показала суду, що ОСОБА_8 є її сусідом. У березні 2022 року до села Бабенково Ізюмського району зайшли російські війська і одразу почали перевіряти всі будинки, перевіряли, хто з чоловіків служить в ЗСУ, хто є учасниками АТО. Під час окупації сім`я ОСОБА_8 співпрацювала з окупантами. Керівництво військових проживали у будинку сина ОСОБА_8 . Російські військові постійно ходили до ОСОБА_8 за водою та продуктами. Тільки у одного ОСОБА_8 в селі був генератор. Військові автомобілі постійно стояли біля двору сім`ї ОСОБА_8 . Також повідомила, що їй було відомо про конфлікт між ОСОБА_8 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . Це було влітку. У ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вона бачила розбиті обличчя. ОСОБА_8 належав білий мікроавтобус, на ньому була літера «Z».
Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що у березні 2022 року село Бабенково Ізюмського району Харківської області, де він проживав, було окуповано російськими військовими. ОСОБА_8 став співпрацювати з окупантами. У нього в будинку поселився російський офіцер. В кінці березня 2022 року він пішов до школи, щоб отримати хліб, і там посварився з ОСОБА_8 . Увечері цього ж дня до нього приїхали окупанти, одягли мішок на голову, закинули до багажника та кудись повезли, кинули в гараж. Його побили і викинули. Хто бив він не бачив, бо на голові був мішок. Крім нього в гаражі були ще 13 осіб. Удари завдавали по голові, ребрах, зубах. Наступного дня йому знову одягли мішок на голову та повезли у ярок, де викинули біля кладовища.
Суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що село Бабенково Ізюмського району було окуповано у березні 2022 року. Під час окупації села ОСОБА_8 співпрацював з російськими військовими, а він - ОСОБА_13 , підтримував українську владу. 28 червня 2022 року, коли він отримував хліб, посварився з ОСОБА_8 та останній сказав «чекати гостей». Вечері до нього приїхали російські солдати ФСБ в масках та забрали його. У російській комендатурі комендант повідомив, що інформацію стосовно нього повідомив ОСОБА_8 . Його тримали добу в підвалі, били. У нього були зламані ребра. Потім привезли на автомобілі до кладовища і там викинули. Місцева фельдшерка колола йому знеболюючі. ОСОБА_8 повідомляв російським військовим всю інформацію про мешканців села. Він бачив як окупанти привезли ОСОБА_8 генератори і тільки у одного нього в селі була електроенергія. Під час комендантської години мешканцям заборонялося виходити з домівок, а ОСОБА_8 вільно ходив по селу . В день визволення села односельці прийшли до будинку ОСОБА_8 вчинити над ОСОБА_8 самосуд і хотіли його застрелити.
Також судом наведено у вироку показання свідка ОСОБА_19 , яка зазначила, що у березні 2022 року село Бабенково Ізюмського району було окуповано військами РФ. Їх родина була проукраїнських поглядів. Одразу після окупації ОСОБА_8 прийшов до них з трьома російськими військовими та наказав віддати їх автомобіль і забрали авто. Влітку 2022 року її чоловік - ОСОБА_13 розповів, що посварився з ОСОБА_8 , і той сказав йому чекати гостей. А ввечері цього ж дня до них приїхали російські військові, штовхнули її чоловіка, одягли йому наручники. Чоловіку на голову одягли тряпку, обв`язали скотчем та погрузили його до багажнику машини і поїхали. Увечері чоловік повернувся та розповів, що його та ОСОБА_26 побили росіяни і викинули біля кладовища. Її чоловік мав тілесні ушкодження, у нього було побите обличчя. 
Окрім того, судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_20 , яка показала, що вона проживала у селі Бабенково Ізюмського району Харківської області. На момент окупації вона була діючим медиком. Кожного дня вона проходила повз двір ОСОБА_8 , тому що ходила до своєї матері. ОСОБА_8 зупиняв автомобілі та обіймався і вітався з російськими військовими. Біля двору ОСОБА_8 окупанти загружали консервацію, він надавав їм продукти харчування. Одного разу вона чула як ОСОБА_8 говорив, що вони вже відносяться до Російської Федерації.
Також судом наведено у вироку показання свідка ОСОБА_27 , яка пояснила, що після окупації села Бабенкове Ізюмського району Харківської області їм російські війська видавали гуманітарну допомогу, коли саме точно, не пам`ятає. Копил та ОСОБА_26 посварилися з ОСОБА_8 , а потім вона дізналася від людей, що їх забрали російські військові і побили.
Також судом наведено у вироку показання свідка ОСОБА_21 , яка пояснила, що у лютому 2022 року с. Бабенково Харківської області було окуповано російськими військовими. Після окупації ОСОБА_8 сказав, що всі повинні допомагати «донецьким» і що він «розітре» нашу українську владу. 13 березня 2022 року обвинувачений здав свого дядька - ОСОБА_13 російським окупантам, які в послідуючому побили останнього та ОСОБА_28 .
Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності показань свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному кримінальному правопорушенні.
Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідків, які вони особисто давали під час судового розгляду, свідчать про індивідуальне сприйняття кожним подій, учасниками яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведення винуватості ОСОБА_8 .
Сукупність показань допитаних свідків не лише підтверджує особу обвинуваченого як того, хто під час окупації села Бабенкове Ізюмського району Харківської області російськими військами добровільно надавав російським військовим допомогу у виявленні і затриманні громадян, які не були згодні з його діями, не підтримували окупаційний режим і не бажали працювати з окупантами, але й дає підстави для висновку, що така співпраця з окупаційною владою мала добровільний характер, здійснювалася усвідомлено, без примусу.
Також, показання свідків узгоджуються з сукупністю інших наявних у матеріалах провадження письмових доказів, досліджених в ході судового розгляду.
Так, суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку на протокол обшуку від 27 лютого 2023 року з відеозаписом до нього за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого було виявлено місцезнаходження ОСОБА_8 .
Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 111-2 КК України.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_8 складу правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, з огляду на таке.
Об`єктивна сторона злочину, що передбачається ст. 111-2 КК України, характеризується насамперед тим фактом, що дане правопорушення містить формальний склад, а тому для кваліфікації даного злочину достатньо лише наявності бажання заподіяти шкоди Україні, що і є однією з головних складових ознак вчинення злочину незалежно від того, чи настали негативні та реальні наслідки після скоєння протиправних діянь. 
Суб?єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 111-2 КК України, характеризується наявністю обов?язкового прямого умислу, оскільки особа чітко розуміє та усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачає негативні наслідки, що можуть настати, а також свідомо бажає їх настання.
Суб?єктом даного злочину виступають як громадяни України, так і особи, що не мають громадянства.
Доводять умисел ОСОБА_8 на пособництво державі агресору дії ОСОБА_8 на підтримку рішень та дій держави-агресора повідомлення окупантам – військовим РФ про місце проживання осіб, які не поділяли його проросійських поглядів, а саме: мешканці села ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , внаслідок чого військові РФ затримали вказаних осіб, били і застосовували до них тортури, спричинивши фізичний біль.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_8 усвідомлював, що його умисні дії, спрямовані на нанесення шкоди Україні, внаслідок підтримки незаконних дій окупаційних військ РФ щодо фізичного насильства стосовно громадян, наміру організації дезертирства і державної зради військовослужбовця ЗСУ є посібництвом державі агресору і що його діяння має характер суспільної небезпечності, тобто він діяв з прямим умислом.
При цьому, поведінка обвинуваченого, описана свідками, свідчить про відсутність тиску і примусу з боку військових РФ до ОСОБА_8 .
З огляду на сукупність здобутих доказів суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винуватим у пособництві державі-агресору, що проявилось у співпраці і наданню різного роду допомоги військовим РФ. 
Свої висновки суд належним чином вмотивував в оскаржуваному вироку та з цими висновками повністю погоджується апеляційний суд.
Висновок про умисний характер дій обвинуваченого ґрунтується на сукупності досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема — на показаннях свідків, які особисто спостерігали поведінку ОСОБА_8 .
Так, свідки підтвердили не лише факт співпраці і надання різного роду допомоги військовим РФ, але й обставини щодо відсутності тиску і примусу з боку військових РФ до ОСОБА_8 .
Апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту, про те, що ОСОБА_8 не знав про внесення змін до Кримінального кодексу України та запровадження кримінальної відповідальності за пособництво державі-агресору, з огляду на те, що приписами ст. 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Доводи сторони захисту на відсутність доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, спростовуються сукупністю вищевказаних свідків.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченго ст.111-2 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України», «Веренцов проти України» від), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисників за обставин, викладених ними у скарзі, не має. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).
Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінальних правопорушень.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.
Таким чином, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що розгляд провадження щодо ОСОБА_8 вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.
Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та захисниками, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.
Сукупність досліджених у суді першої інстанції доказів підтверджує, що дії ОСОБА_8 кваліфіковані вірно за ст.111-2 КК України, які виразилися у пособництві державі агресору, а саме: в умисних діях, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора, вчиненого за наступних обставин.
Таким чином, твердження сторони захситу про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.
Відтак, доводи апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд розцінює як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_8 відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, так як вони повністю спростовуються вищенаведеними доказами.
Що стосується тверджень прокурора, що при призначенні обвинуваченому покарання суд не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а тому необгрунтовано призначив йому занадто м`яке покарання, то вони не заслуговують на увагу.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України. 
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину.
Суд також зазначив, що відсутні обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому, а також обставиною, що обтяжує покарання згідно ст. 67 КК України, суд визнав вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах публічної служби строком на 10 (десять) років без конфіскації належного йому майна.
Щодо доводів прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш тяжкого покарання, апеляційний суд вважає, що вони не заслуговують на увагу, з огляду на те, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим та відповідає вимогам ч. 2 ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Наведені у вироку обставини дають підстави вважати, що призначене обвинуваченому покарання за цих обставин відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним діяння та відомостям про його особу, є правильним, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, як і в цілому положенням ст. 65 КК України. 
У зв`язку з цим, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора в частині призначення більш суворого основного покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльність, апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими з огляду на таке.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ч. 1 ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які піддягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю призначається в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) КК (2341-14), за якою підсудний визнаний винним, а якщо воно нею не передбачене, в межах, установлених ст. 55 КК України. Та обставина, що до постановления вироку підсудний вже не обіймав посаду або не займався діяльністю, з якими було пов`язане вчинення злочину, не є перешкодою для застосування цього покарання.
Рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього.
Судом призначено ОСОБА_8 покарання за ст. 111-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах публічної служби строком на 10 (десять) років без конфіскації належного йому майна.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що призначене покарання є неправильним через занадто вузьке його формулювання в резолютивній частині вироку, що призвело до пом`якшення кримінально-правового становища засудженого.
Так, у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 по справі № 344/16025/18 зазначено, що рішення суду про позбавлення права займатись певною діяльністю має бути чітко і ясно сформульовано в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене у загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більш того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатись забороненою діяльністю в будь-якій галузі, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.
Разом з тим, суд, призначаючи засудженому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах публічної служби строком на 10 (десять) років без конфіскації належного йому майна, звузив сферу його застосування, оскільки таке його формулювання не позбавило засудженого права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги.
Більш того, згідно ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
У даному випадку суспільний інтерес превалює над особистим інтересом обвинуваченого, застосування конфіскації в даному випадку не становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про скасування вироку суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, оскільки в даному конкретному випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що цілком узгоджується з нормами діючого кримінального процесуального закону.
З огляду на вищевикладене, за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню обвинуваченого та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання за ст. 111-2 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, строком на 10 років з конфіскацією всього належного йому майна, тому оскаржуваний вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 підлягає скасуванню згідно з ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
У зв`язку з вищевикладеним апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.
Саме такий вид і розмір покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення, сприятиме перевихованню та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування вироку, вважається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до положень ст.ст. 409, 413 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, вказаний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України при призначенні обвинуваченому покарання.
Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до зміни чи скасування вироку при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.
З огляду на викладене апеляційна скарга захисників не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а оскаржуваний вирок відповідно до ст. 420 КПК України скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ст. 111-2 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, строком на 10 років з конфіскацією всього належного йому майна. 
В решті вирок суду залишити без зміни.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2      ОСОБА_3     ОСОБА_4