ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/415/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_3 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Служби безпеки України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (код ЄДРПОУ 20001757) про визнання протиправними дій та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі – позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_3 ) (далі – відповідач 1), Служби безпеки України (далі – відповідач 2, СБУ), яким просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 29.12.2025 року, оформлене заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з МПЗ відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_2 прикордонного загону капітаном ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) з проставленням штампу «АНУЛЬОВАНО» в паспорті Позивача;
2. Визнати протиправними та скасувати постанову Служби безпеки України №2/2-2734 про заборону в`їзду в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_5 та Постанову Служби безпеки України №2/2-2735 про заборону в`їзду в Україну громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_6 , затверджені заступником Голови Служби безпеки України 30.09.2025.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 
На виконання вимог ухвали суду, позивачем подано адміністративний позов у новій редакції, де позовні вимоги заявлені до трьох відповідачів:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про відмову в перетинанні державного кордону України від 29.12.2025 року, щодо ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) та зобов`язати поставити штамп «АНУЛЬОВАНО» в паспорті позивача.
2. Визнати протиправними та скасувати постанову Служби безпеки України №2/2-2734 про заборону в`їзду в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_5 та постанову Служби безпеки України №2/2-2735 про заборону в`їзду в Україну громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_6 , затверджені заступником Голови Служби безпеки України 30.09.2025.
3. Визнати протиправними дії Управління СБУ в Чернігівській області щодо ініціювання заборони в`їзду в Україну, щодо надання Державній прикордонній службі України доручення №74/2/2-1448 (2.02/2/11-3550) від 15.11.2025 та зобов`язати повідомити органи Державної прикордонної служби України про відкликання доручення Управління СБУ в Чернігівській області №74/2/2-1448 (2.02/2/11-3550) від 15.11.2025 щодо заборони ОСОБА_6 в`їзду в Україну строком на 3 роки до 30.09.2028.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , є громадянкою Республіки Казахстан, 29.12.2025 року була зупинена при в`їзді в Україну НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України та отримала письмове Рішення про відмову в перетині державного кордону України від 29.12.2025 року з посиланням на наявність рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну. Зазначає, що з 02.07.2021 року здійснювала трудову діяльність на території України на посаді директора ТОВ «Мангостин» згідно дозволу на працевлаштування, виданого Чернігівським обласним центром зайнятості, перебуваючи на той момент в статусі громадянки рф, документованої паспортом рф та посвідки на тимчасове проживання, виданої УДМС в Чернігівській області строком до 04.06.2024р. Водночас повідомляє, що є громадянкою Республіки Казахстан за народженням. Громадянство росії нею набуто пізніше (в 2000р. з одночасним виходом з громадянства Республіки Казахстан) та 12 липня 2024 року припинено за власною ініціативою у встановленому законодавством порядку, у зв`язку з поверненням до громадянства Республіки Казахстан. Зауважує, що згідно з пунктом 3 статті 10 Конституції Республіки Казахстан не допускається наявність у громадянина Республіки Казахстан іншого громадянства. Отже, з 12 липня 2024 року позивач не перебуває у громадянстві рф. Проте, у зв`язку із наявною забороною позивач позбавлена можливості в`їхати на територію України, що на її переконання обмежує її права. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що спірні постанови та доручення прийняті без належного обґрунтування щодо застосування заборон до неї, не відповідає вимогам законодавства та порушує принцип правової визначеності. Будь-яких дій, які могли стати підставою для заборони в`їзду в Україну вона не вчиняла.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано від Служби безпеки України належним чином завірені копії Постанов про заборону в`їзду в Україну №2/2-2734 та №2/2-2735, затверджених Заступником Голови Служби безпеки України стосовно ОСОБА_5 та всі матеріали (рапорти, довідки, результати перевірок), що слугували фактичною та юридичною підставою для прийняття вказаних рішень. Витребувано від Служби безпеки України в Чернігівській області належним чином завірені копії доручень Управління СБУ в Чернігівській області, що стали підставою для внесення інформації про заборону в`їзду ОСОБА_5 до бази даних Державної прикордонної служби України.
Відповідно до відзиву відповідач 1 проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що згідно з п.17 Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою КМУ від 17.04.2013 №280, виконання доручень здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби під час проведення перевірки документів осіб на право в`їзду в Україну або виїзду з України. Так, 29.12.2025 року під час здійснення прикордонного контролю відносно позивача, на моніторі АРМ «Інспектор» програмно-технічного комплексу автоматизації прикордонного контролю «Гарт-1/П» системи «Гарт-1» відобразилося повідомлення про збіг інформації щодо позивача, з інформацією, що зберігалася в оперативних базах даних систем «Гарт-1» про наявність рішення уповноваженого державного органу України з індексом «Д» (заборона в`їзду в Україну). Відповідач 1 виконав алгоритм дій, передбачених визначеним Порядком, у зв`язку з чим позивачу було відмовлено в перетинанні державного кордону України в порядку визначеному ст.14 ЗУ «Про прикордонний контроль».
Представник відповідача 2 у встановлений ухвалою суду строк надав відзив на позов, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив, що ОСОБА_6 заборонено в`їзд на територію України у зв`язку із наявністю даних, отриманих у встановленому порядку Законами України «Про національну безпеку», «Про Службу безпеки України», «Про контррозвідувальну діяльність». Вказує, що 29.03.2025 року, проведеним уповноваженим оперативним співробітником, оглядом ресурсів сайту федеральної податкової служби рф: https://service.nalog.ru/inn.html, при введені даних на особу: « ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспортних даних на громадянина рф № НОМЕР_6 , від 09.08.2000, отримано результат «Информация о ИНН найдена 540860717471». У подальшому, отримано довідку «Выписка из Единого государственного реестра в отношении физического лица», де вказано, що за установочними даними ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній присвоєно ідентифікаційний номер платника податків рф № НОМЕР_7 , що підтверджує факт перебування останньої у громадянстві країни-агресора та спростовує наведені дані позивача.
На виконання вимог ухвали суду від 09.02.2026 року до суду від Служби безпеки України в Чернігівській області надійшли витребувані докази. 
Відповідач 3, у строк встановлений судом, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалу про відкриття провадження у справі від 09.02.2026 року, останній отримав у свій електронний кабінет 12.02.2026 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 
Представником позивача подано відповідь на відзив, у якій вона позовні вимоги підтримала та зазначила, що відповідачами не надано належних доказів на підтвердження протиправної діяльності Горбилевої Лолітти. Щодо превентивного характеру заборони в`їзду представник позивача вказує, що дійсно, відповідно до п.18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1, заборона в`їзду іноземцю може мати превентивний характер. Проте, превентивний характер заходу не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку довести наявність обґрунтованих підстав для прийняття такого рішення. Адже відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування правомірності рішення покладається саме на відповідача - суб`єкта владних повноважень. Рішення суб`єкта владних повноважень має ґрунтуватися на конкретних, належних та допустимих фактичних даних, а не на припущеннях чи оціночних судженнях. Зауважує, що у відзиві відповідача 2 не наведено жодних конкретних обставин, фактів або доказів, які б свідчили про наявність з боку позивача реальної чи потенційної загрози національній безпеці України. Вважає, що формулювання мають узагальнений характер та не містять посилань на конкретні дії, події чи рішення, які могли б бути підставою для відповідних висновків. При цьому, будь яких документів, що підтверджують або обґрунтовують це рішення, у відповідь на адвокатський запит, поданий в інтересах позивача, надано не було. Позивачу не відомо, які саме її дії або бездіяльність були розцінені відповідачем як такі, що становлять небезпеку для національної безпеки України згідно абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки жодних конкретних фактів чи правових підстав у відзиві не зазначено.
Ухвалою суду від 14 квітня 2026 року було витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України належним чином завірені копії доручень щодо здійснення моніторингу перетинання державного кордону України (№2/2-1447 від 12.11.2025, №2/2-1448 від 12.11.2025).
21 квітня 2026 року до суду від Адміністрації Державної прикордонної служби України, на виконання вимог ухвали суду від 14.04.2026 року, надійшли належним чином завірені копії витребуваних доказів.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Казахстан, що підтверджується національним паспортом (а.с.20).
23 липня 2025 року уповноваженою особою відповідача 3 складено довідку №2/2-2736дск (яка має гриф для службового користування) щодо заборони в`їзду в Україну громадянину Республіки Казахстан/рф ОСОБА_5 .
30 вересня 2025 року старшим оперуповноваженим в ОВС 2 відділу ГВ КР УСБ України в Чернігівській області за №2/2-2734 та №2/2-2735 прийнято постанови про заборону в`їзду позивачу строком на три роки.
15 листопада 2025 року за №74/2/2-1447 та №74/2/2-1448 відповідачем 3 направлено доручення щодо доповнення контрольного списку осіб, яким СБУ заборонено в`їзд в Україну.
29 грудня 2025 року позивач, через пункт пропуску «Соломоново», намагалася перетнути державний кордон та в`їхати на територію України, однак у перетині їй було відмовлено, про що складено відповідне рішення від 29.12.2025 року (а.с.12). Відповідно до змісту рішення, підставою для його прийняття є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.
Відповідно до листа Державної прикордонної служби України від 14.01.2026 року №19.4.3/G1989/1909 станом на 14.01.2026 року виконується доручення УСБУ в Чернігівській області щодо заборони громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_6 в`їзду в Україну строком до 30.09.2028 року (а.с.17).
Листом УСБУ в Чернігівській області від 26.01.2026 року за №74/2/2-434 адвоката позивача повідомлено про те, що рішення про заборону в`їзду громадянці російської федерації/Республіки Казахстан ОСОБА_6 строком на 3 роки прийнято на підставі абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Постанови №2/2-2734 про заборону в`їзду в Україну громадянці російської федерації Горбилевій Лолітті та №2/2-2735 про заборону в`їзду в Україну громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_6 винесені старшим оперуповноваженим в ОВС 2 відділу ГВ КР УСБ України в Чернігівській області.
Вважаючи, що відповідачі необґрунтовано прийняли свої рішення про заборону в`їзду на територію України, позивач звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.
Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.
Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
Не здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із вимогами статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до вимог пункту 6 статті 1 Закону №3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Приписи статті 3 Закону №3773-VI, які кореспондуються з положеннями статті 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну регламентовані статтею 13 Закону №3773-VI.
Так, відповідно до вказаної статті в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;
- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;
- якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Суд звертає увагу, що вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Згідно із вимогами статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон №2229-ХІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 2 Закону №2229-ХІІ встановлено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно із вимогами пункту 13 частини першої статті 24 Закону №2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана, зокрема, брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Згідно із роз`ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, що містяться в пункті 18 Постанови від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.
Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Тобто, виходячи із норм вищевказаних нормативних актів у випадках, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки, Служба безпеки України наділена правом на прийняття рішень про заборону в`їзду в Україну. При цьому, таке право з підстав визначених Законом є її виключними дискреційними повноваженнями.
Також для прийняття рішення про заборону в`їзду особі норми чинного законодавства не вимагають, щоб така особа вчинила будь-яке правопорушення.
Порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи) визначається Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Центрального управління Служби безпеки України від 29.01.2021 №31 (далі - Інструкція №31).
Відповідно до вимог пункту 2 Інструкції №31 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в`їзду) приймається в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.
Також відповідно до пункту 2 Інструкції не приймається рішення про заборону в`їзду стосовно іноземця, що має статус біженця в Україні, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.
Наведений перелік обставин є вичерпний і розширенню не підлягає. Також необхідно враховувати те, що позивач на території України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зверталася, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, не отримувала, тому відсутні обставини, які унеможливлюють заборону в`їзду вказаній особі на територію України.
Згідно із вимогами пунктом 3 Інструкції №31 у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління СБУ (далі - ЦУ СБУ), регіональним органом СБУ (далі - уповноважений підрозділ СБУ) готується довідка.
У довідці зазначаються:
- дані про іноземця, якому передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) іноземця в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для громадян інших країн та осіб без громадянства - латиницею), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний номер телефону;
- відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема: обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду; результати перевірки іноземця за інформаційними системами й оперативними обліками СБУ, МВС та банками даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні; строк заборони в`їзду в Україну іноземцю (три роки).
Відтак, передумовою для прийняття СБУ постанови про заборону в`їзду в Україну є прийняття вищевказаної довідки, яка в обов`язковому порядку повинна містити:
- виклад обставин, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду, що викладаються згідно з пунктом 2 вищевказаної Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України);
- обґрунтування того, в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захисту державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці;
- пропозиції щодо строку заборони в`їзду в Україну особі (від шести місяців до п`яти років);
- відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в`їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.
Так, посадовими особами УСБУ у встановленому законом порядку отримано дані про те, що позивач підтримує сталі контакти з громадянами російської федерації, зокрема з особами, які можуть бути причетними до діяльності збройних сил, правоохоронних та контролюючих органів, а також спецслужб рф, які безпосередньо залучені до ведення агресивної війни проти нашої держави, та інші обставини.
У зв`язку з зазначеним, дії позивача були кваліфіковані СБУ як дії іноземця, що створюють загрозу інтересам і безпеці України, а отже, відповідно до статті 13 Закону такі дії слугували підставою для прийняття СБУ рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України. Зокрема, постановою старшого оперуповноваженого в ОВС 2 відділу ГВ КР Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 30 вересня 2025 року (реєстр. №2/2-2734, №2/2-2735), затвердженими заступником Голови Служби безпеки України 30 вересня 2025 року, на підставі абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», громадянці рф/Республіки Казахстан ОСОБА_6 було заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки.
Пунктом 5 Інструкції №31 встановлено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, в уповноваженому підрозділі СБУ готується постанова про заборону в`їзду в Україну (додаток 1).
У постанові про заборону в`їзду в Україну не допускається викладення інформації з обмеженим доступом.
Постанова про заборону в`їзду в Україну складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником уповноваженого підрозділу СБУ та погоджуються: у ЦУ СБУ - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі СБУ - начальником цього органу або його заступником. Примірники постанови про заборону в`їзду в Україну затверджуються Головою СБУ, його першим заступником чи заступником відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Строк заборони в`їзду в Україну іноземцю обчислюється з дати затвердження постанови про заборону в`їзду в Україну (пункт 6 Інструкції №31).
Вимога щодо строку погодження довідки не поширюється на випадки, передбачені пунктом 8 цієї Інструкції.
Відповідно до пункту 7 Інструкції №31 уповноважений підрозділ СБУ готує доручення Держприкордонслужбі щодо заборони в`їзду в Україну іноземцю (далі - доручення), форму якого наведено у додатку до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280 (далі - Порядок).
Уповноважений підрозділ СБУ надсилає доручення до органу Держприкордонслужби з одночасним інформуванням про це ДКР за наявності відомостей про в`їзд іноземця в Україну протягом семи днів з моменту затвердження постанови про заборону в`їзду в Україну - у регіональному органі СБУ.
В інформуванні обов`язково зазначаються обставини, що слугували підставою для виконання доручення.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для прийняття постанови про заборону в`їзду є викладені у довідці відомості. Рішення про заборону в`їзду повинно прийматися виключно у випадку, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення особою суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції Служби безпеки України.
На виконання вимог ухвали відповідачем надано та судом досліджено довідку від 23.07.2025 року №2/2-2736дск щодо доцільності заборони в`їзду в Україну позивачу, яка має гриф обмеження доступу «Для службового користування», та постанови про заборону в`їзду в Україну від 30.09.2025 року строком на три роки, про що надано відповідні доручення Державній прикордонній службі України у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 №280. Також судом досліджено надані відповідачем документи, які слугували підставою для складення довідки.
Згідно із вимогами статті 19 Закону України від 21.06.2018 №2469-VIII «Про національну безпеку України» Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, економічної та інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру (пункт 4); національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз (пункт 9); загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України (пункт 6); національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян (пункт 10).
На думку суду, вказана довідка та спірні постанови містять визначений Інструкцією №31 виклад обставин, наявність яких є необхідною для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, а також обґрунтування того, в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України, пропозиції щодо строку заборони в`їзду в Україну особі (три роки).
Також вказані вище документи дають можливість ідентифікувати особу, відносно якої вони складені.
Посилання представника позивача на те, що викладені в постанові обставини не підтверджується жодним доказом і є безпідставним звинуваченням позивача у скоєнні злочинів, суд вважає необґрунтованими, оскільки довідка, на підставі якої прийнята постанова, не є документом, який стосується кримінальних проваджень, та не підлягає оприлюдненню, оскільки містить гриф обмеження доступу.
Суд звертає увагу на те, що саме по собі рішення про заборону в`їзду на територію України, прийняте Службу безпеки України в рамках здійснення завдань, покладених на неї Законом України «Про контррозвідувальну діяльність», має превентивний характер, відповідно, прийняттю такого рішення не обов`язково має передувати здійснення особою порушення законодавства та наявність будь-яких кримінальних проваджень.
Тобто, Служба безпеки України як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Так, з аналізу статті 2 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» та статті 1 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» слідує, що метою контррозвідувальної діяльності є, перш за все, попередження вчинення злочину, тоді як завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння (вже вчинені чи вчинення яких триває), відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України. Наявність даних в ЄРДР є наслідком саме оперативно-розшукової діяльності, контррозвідувальні ж заходи здійснюються до вчинення протиправних дій (з метою їх недопущення).
Водночас, суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі №200/13120/19-а (пункт 31).
Зі змісту Рекомендації Комітету Європи NR (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11 березня 1980 року на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Таким чином, вжиття заходів щодо заборони в`їзду в країну залежить виключно від дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.
Суд зазначає, що необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.
Так, в обов`язковій для врахування постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №320/8499/20 визначено, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є її суверенним правом. Позиція Верховного Суду ґрунтується на тій обставині, що рішення щодо заборони в`їзду прийняте СБУ у рамках здійснення покладених на неї завдань і має превентивний характер, отже йому не обов`язково має передувати здійснення особою порушення законодавства та наявність кримінальних правопорушень.
Тобто, СБУ як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 №826/9102/18, право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави України, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень. Рішення суб`єкта владних повноважень відображає суть ситуації у відповідних сферах державного управління та спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, доводи позивача про те, що оскаржувані постанови та доручення УСБУ в Чернігівській області не відповідали вимогам закону та Інструкції, так як у них не вказано конкретні факти, які б свідчили про вчинення суспільно небезпечного діяння, не зазначено суть відомостей, отриманих в установленому законом порядку, про факти вчинення іноземцем суспільно небезпечних діянь, які суперечать інтересам забезпечення безпеки України, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони прийняті в порядку, визначеному Інструкцією №31, Порядком №208 та містять виклад обставин, наявність яких є необхідною для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну.
Постановою КМ України №280 від 17.04.2013 затверджено «Порядок надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон» (далі - Порядок №280)
Пунктом 1 Порядку визначено, що він визначає механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон (далі - доручення).
Згідно з пунктами 2, 3, 4 Порядку уповноважені державні органи під час надання, а Держприкордонслужба під час виконання доручень керуються Конституцією та законами України і цим Порядком. Доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом. Доручення надсилаються на адресу органу Держприкордонслужби, визначеного Адміністрацією Держприкордонслужби (далі - орган Держприкордонслужби).
Абзацом 1 пункту 5 Порядку визначено що уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо: заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.
Зважаючи на викладене та наявність відповідних постанов від 30.09.2025 року про заборону в`їзду позивачу, відповідачем у відповідності до Порядку №280 правомірно направлено доручення №74/2/2-1447 та №74/2/2-1448 від 15.11.2025 року Державній прикордонній службі відносно ОСОБА_1 .
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про відмову в перетинанні державного кордону України від 29.12.2025 року, щодо ОСОБА_1 та похідної позовної вимоги про зобов`язання проставлення штампу «АНУЛЬОВАНО» в паспорті позивача, суд зазначає наступне.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль».
Згідно ст.2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Статтею 3 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль», перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Частиною 5 цієї статті визначено, що прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про прикордонний контроль», паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити перевірку підтверджуючих документів та повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Статтею 8 Закону України «Про прикордонний контроль» визначені умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну.
Так, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; 3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; 4) підтвердження мети запланованого перебування; 5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку; 6) виконання ним вимог щодо строків перебування в Україні.
Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі виїзду з України за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду з України.
29 грудня 2025 року позивач, через пункт пропуску «Соломоново», намагалася перетнути державний кордон та в`їхати на територію України, однак у перетині їй було відмовлено згідно з ч.3 ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль», про що складено відповідне рішення від 29.12.2025 року. Відповідно до змісту рішення, підставою для його прийняття є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.
Механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон визначений Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 №280.
Відповідно до пункту 17 Порядку, виконання доручень здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби під час проведення перевірки документів осіб на право в`їзду в Україну або виїзду з України.
З метою визначення послідовності дій уповноважених службових осіб органів охорони державного кордону у разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон та контрольних пунктах в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї осіб, стосовно яких виконуються доручення уповноважених державних органів, і визначення взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, що надали доручення наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.06.2017 №535, затверджено Порядок дій уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України та контрольних пунктах в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї осіб, стосовно яких надано доручення, та порядок взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, які надали доручення (далі - Порядок №535).
Відповідно до п.2, 3, 4 Порядку №535, доручення надсилаються до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби та беруться до виконання відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.14.2013 №280.
Обробка інформації (уведення, записування, зчитування, зберігання, знищення, приймання, передавання) та формування баз даних відомостей про осіб, стосовно яких є доручення (далі - оперативні бази даних), здійснюються тільки з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України (далі - система «Гарт-1»), яка функціонує відповідно до Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.09.2008 №810, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.11.2008 за №1086/15777.
Відомості про особу вводяться для перевірки наявності чи відсутності інформації за оперативними базами даних системи «Гарт-1» уповноваженою службовою особою Держприкордонслужби з паспортних документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства із застосуванням приладів для автоматичного зчитування машинозчитуваної зони паспортних документів (паспортрідерів), у тому числі й з електронних чипів, що містять інформацію про власника, зокрема й інформацію про його біометричні дані, а в разі відсутності таких приладів чи даних у машинозчитуваній зоні уручну.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку №535, у разі збігу інформації про особу, яка перетинає державний кордон або виїжджає з тимчасово окупованої території України, з інформацією, що зберігається в оперативних базах даних системи «Гарт-1» за індексом «Д», уповноважені службові особи Держприкордонслужби виконують такі дії, зокрема: 2) старший прикордонних нарядів: відмовляє такій особі у перетинанні державного кордону або у виїзді з тимчасово окупованої території України, про що виносить рішення про відмову в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному статтею 14 Закону України «Про прикордонний контроль», або рішення про відмову особі у в`їзді на тимчасово окуповану територію України або виїзді з неї, форму якого наведено в додатку 4 до Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №367 (зі змінами).
Відповідно до п.5 Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 30.09.2008 №810 Система «Гарт-1» створюється і використовується в інтересах розвідки, контррозвідувального забезпечення охорони державного кордону України, оперативно-розшукової діяльності, участі в боротьбі з організованою злочинністю та протидії незаконній міграції з метою своєчасного та достовірного інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності підрозділів та органів Державної прикордонної служби України для здійснення ними заходів із запобігання і недопущення в`їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, розшуку в пунктах пропуску через державний кордон осіб, які переховуються від органів дізнання, слідства та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань, посилення контролю за додержанням правил в`їзду, виїзду, перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, а також виконання інших завдань у правоохоронній сфері згідно із законодавством.
Відповідно до п.7, 8 Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 30.09.2008 №810 зареєстрованого в Міністерстві юстиції 07.11.2008 за №1086/15777 власником системи «Гарт-1» та інформації, що в ній обробляється, є Адміністрація Держприкордонслужби. Користувачами системи «Гарт-1» є посадові та службові особи підрозділів і органів Державної прикордонної служби України, яким в установленому законодавством порядку надано право доступу до обробки інформації в цій системі.
Судом встановлено, що 29.12.2025 року під час здійснення прикордонного контролю відносно ОСОБА_7 , на моніторі АРМ «Інспектор» програмно-технічного комплексу автоматизації прикордонного контролю «Гарт-1/П» системи «Гарт-1» відобразилося повідомлення про збіг інформації щодо позивача, з інформацією, що зберігалася в оперативних базах даних систем «Гарт-1» про наявність рішення уповноваженого державного органу України з індексом «Д» (заборона в`їзду в Україну).
Таким чином, суд приходить до висновку, що перевірка та обмін інформацією між базами даних під час під час здійснення прикордонного контролю є автоматизованим процесом. Тому у разі, якщо під час здійснення прикордонного контролю у відповідній інформаційно-телекомунікаційній системі відображається постанова про заборону в`їзду в Україну, яка не скасована, уповноважена особа не може діяти на власний розсуд та зобов`язана винести рішення про відмову в перетині державного кордону України.
Суд не знайшов підстав для скасування постанов УСБУ в Чернігівській області та Доручень про заборону в`їзду в Україну громадянці рф/Республіки Казахстан Горбилевій Лолітті, відтак відсутні підстави для визнання протиправним рішення НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про відмову в перетинанні державного кордону України від 29.12.2025 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє і на теперішній час.
Як слідує з Стратегії воєнної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 25 березня 2021 року №121/2021, воєнна безпека України є однією із засадничих умов реалізації права українського народу на самовизначення, збереження держави Україна та забезпечення її сталого розвитку на основі найвищих цінностей демократії, верховенства права, свободи, гідності, безпеки і процвітання громадян усіх національностей. Захист суверенітету і територіальної цілісності України - найважливіша функція держави, справа всього українського народу. У стратегії зазначено, що на національному рівні російська федерація залишається воєнним противником України, який здійснює збройну агресію проти України, тимчасово окупував територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, території у Донецькій та Луганській областях, системно застосовує воєнні, політичні, економічні, інформаційно-психологічні, космічні, кібер- та інші засоби, що загрожують незалежності, державному суверенітету і територіальній цілісності України.
Пунктом 5 Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020, з урахуванням фундаментальних національних інтересів, визначених Конституцією України і Законом України «Про національну безпеку України», визначено, що пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є: відстоювання незалежності і державного суверенітету; відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України; суспільний розвиток, насамперед розвиток людського капіталу; захист прав, свобод і законних інтересів громадян України; європейська і євроатлантична інтеграція.
Згідно ст.19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України.
З огляду на те, що на території України з 24.02.2022 року триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, здійснення органом державної прикордонної служби України посиленого прикордонного контролю є дійсно необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
Державна прикордонна служба України та її територіальні органи наділені компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) законним інтересам держави Україна та громадян України та інших дій, спрямовані на попередження таких загроз, їх локалізацію та усунення.
Державна прикордонна служба України є компетентним державним органом, який має право на прийняття рішень про заборону в`їзду на територію України навіть без наявності порушень законодавства особами на території України, яким приймається рішення про заборону в`їзду на території України.
Необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.
Вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом держави, тому наявність обґрунтованого припущення щодо можливого заподіяння шкоди інтересам держави, її громадянам та іншим особам, які проживають на її території, є достатнім для формування відповідного висновку з метою подальшого прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України.
Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №320/8499/20, від 13.10.2021 у справі №263/14519/20, від 13.04.2021 у справі №211/1113/18, від 26.01.2022 у справі №200/9761/20-а.
Отже, з огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, суд вважає, що здійснення органами прикордонної служби посиленого прикордонного контролю щодо в`їзду на території України іноземцям та особами без громадянства є необхідним, виправданим та таким, що відповідає легітимній меті - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 29.05.2023 у справі №522/5683/22.
Отже, за наявності доказів вважати, що перебування позивача на території України загрожує національній безпеці України або охороні громадського порядку, суд погоджується, що у відповідача були достатні підстави для прийняття оскарженого рішення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача 1 є правомірним і відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим у задоволенні такої слід відмовити.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_3 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Служби безпеки України (код ЄДРПОУ 36414116), Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (код ЄДРПОУ 20001757) про визнання протиправними дій та скасування рішень - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Я. М. Калинич