Справа № 182/7521/25
Провадження № 2/0182/2243/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

17.04.2026 року        м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
секретар Іванова Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської міської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку -
В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на наступне.
23 жовтня 2001 року між нею, ОСОБА_2 , та її батьком ОСОБА_3 було укладено Договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_3 передав їй належний житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 0,0671 га, що надана для обслуговування житлового будинку. Згідно укладеного між ними Договору довічного утримання, їй як «Набувачу» належного батькові житлового будинку, переходить право власності на цей об`єкт з моменту нотаріального посвідчення договору. Крім права власності, в порядку ст.73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус накладає заборону на відчуження зазначеного житлового будинку до повного виконання або розірвання договору довічного утримання, про що свідчить відповідна відмітка на ньому. Її батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Умови, передбачені Договором довічного утримання від 23 жовтня 2001 року, нею були виконані, в зв`язку з чим нею було зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок в Державному реєстрі речового права на нерухоме майно, про що свідчить копія витягу № 26664508 від 11 вересня 2014 року. Після реєстрації свого права власності вона прописалась за цією адресою та стала постійно проживати в житловому будинку. Згодом, маючи намір приватизувати земельну ділянку під належним їй житловим будинком, вона звернулась до проектної організації щодо розробки технічної документації та присвоєння кадастрового номеру цій ділянці. В процесі узгодження технічної документації було встановлено, що земельна ділянка під належним їй житловим будинком була вже приватизована в 1997 році її батьком ОСОБА_3 , який є її власником, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 21 квітня 1997 року. В зв`язку з чим в подальшій приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на якій розташований належний їй житловий будинок їй було відмовлено та рекомендовано з цим питанням звернутись до суду. Враховуючи це, є очевидним, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку була приватизована лише в 1997 році, на той час приватизація земельних ділянок під будинками була новим явищем, земельні правовідносини не були належним чином врегульовані і не було сталої нотаріальної практики щодо роботи з земельними ділянками, тож, вийшло так, що її батько ОСОБА_3 , при укладенні Договору довічного утримання, подав нотаріусу документи лише на житловий будинок з надвірними будівлями, який й став предметом їх договору, забувши про земельну ділянку під цим будинком. За укладеним договором, земельна ділянка, площею 0,0671 га, була надана для обслуговування житлового будинку і вона фактично передана їй, як новому власнику будинку, відповідно до свого цільового призначення. Вона не знала, що під час укладеної ними угоди була не виконана юридична складова переходу права власності на земельну ділянку, так як нотаріус цю обставину не врахував, а її батько таку інформацію не повідомив. Її батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Розпорядження після своєї смерті він не залишив, оскільки вважав, що належним йому майном він розпорядився ще за своє життя, уклавши договір Довічного утримання з нею. Відповідно до норм діючого законодавства, які діяли на час виниклих правовідносин, з переходом права власності на житловий будинок, до нового власника переходить й право власності на земельну ділянку або право користування такою ділянкою за її цільовим призначенням. У зв`язку з зазначеним, вважає, що її право власності на вище зазначену земельну ділянку не визнається, вона обмежена в реалізації свого права власності на даний об`єкт нерухомого майна, а тому, для визнання права власності на нього, змушена звернутись до суду.

В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.40), представник відповідача проти задоволення позову не заперечував (а.с.41-42).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод”, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.
Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають подружжя, діти та батьки спадкодавця. 
Згідно з ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 

Як встановлено в судовому засіданні, 23 жовтня 2001 року між позивачкою по справі та її батьком ОСОБА_3 було укладено Договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_3 передав їй належний житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 0,0671 га, що надана для обслуговування житлового будинку (а.с.5-6). Згідно укладеного між ними Договору довічного утримання, погзивачці як «Набувачу» належного батькові житлового будинку, перейшло право власності на цей об`єкт з моменту нотаріального посвідчення договору. Крім права власності, в порядку ст.73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус наклав заборону на відчуження зазначеного житлового будинку до повного виконання або розірвання договору довічного утримання, про що свідчить відповідна відмітка на ньому. Батько позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), а мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8). Умови, передбачені Договором довічного утримання від 23 жовтня 2001 року, позивачкою були виконані, в зв`язку з чим позивачкою було зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок в Державному реєстрі речового права на нерухоме майно, про що свідчить копія витягу № 26664508 від 11 вересня 2014 року (а.с.6). Після реєстрації свого права власності позивачка зареєструвалась за цією адресою (а.с.20) та стала постійно проживати в житловому будинку. Згодом, маючи намір приватизувати земельну ділянку під належним їй житловим будинком, позивачка звернулась до проектної організації щодо розробки технічної документації та присвоєння кадастрового номеру цій ділянці. В процесі узгодження технічної документації було встановлено, що земельна ділянка під належним позивачці житловим будинком була вже приватизована в 1997 році її батьком ОСОБА_3 (Державний акт на право приватної власності на землю від 21 квітня 1997 року). В зв`язку з цим в подальшій приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташований належний позивачці житловий будинок, їй було відмовлено та рекомендовано з цим питанням звернутись до суду. 

За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. 

Враховуючи викладене та керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд –
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Нікопольської міської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити в повному обсязі. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0671 га, за кадастровим номером 1211600000:03:113:0182, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:	  	І.  О.  Кобеляцька-Шаховал