ОКРЕМА ДУМКА

21 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5891/25 

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Власова Ю. Л.

до постанови Верховного Суду від 14.05.2026 у справі № 910/5891/25, ухваленої за результатами розгляду касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026.

Короткий виклад історії цієї справи

1. Спір у справі виник щодо наявності / відсутності підстав для визнання права позивача (ПрАТ "Івано-Франківськцемент") на слідування власних локомотивів залізничними коліями загального користування та зобов`язання відповідача (АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця") вчинити дії з відновлення дії дозволу на слідування власних локомотивів позивача залізничними коліями загального користування.

2. Так, зокрема, підприємство позивача існує з 1964 року, знаходиться у селі Ямниця Івано-Франківського району Івано-Франківської області (найближча залізнична станція - станція "Ямниця" регіональної філії відповідача), використовує у технологічному процесі сировину, яка з часу створення позивача видобувається на належних йому кар`єрах на території села Дубівці Івано-Франківського району Івано-Франківської області (найближчою залізничною станцією до цих кар`єрів є станція "Дубівці" регіональної філії).

3. Перевезення сировини в межах 15-ти кілометрового відрізку залізничних колій загального користування (призначених для здійснення перевезень на залізничному транспорті загального користування) зі станції "Дубівці" до станції "Ямниця" та зворотно з 1964 року здійснювалось належними позивачу на праві власності локомотивами з використанням власних залізничних вагонів. Транспортування сировини власним залізничним транспортом позивача зі станції "Дубівці" до станції "Ямниця" передбачено проєктом будівництва ПрАТ "Івано-Франківськцемент" та проводиться на постійній основі з 1964 року.

4. У матеріалах справи міститься копія Порядку руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на ділянці Ямниця-Єзупіль-Дубівці ДГТО "Львівська залізниця", який 21.12.2015 був погоджений ЦРБ № Ц-4-1/53-15 членом правління АТ "Українська залізниця" Михальчуком С.Д.

5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рух поїздів із власними локомотивами ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на дільниці Ямниця - Дубівці здійснювався відповідно до наказів Львівської залізниці та місцевих інструкцій, а саме:
- з 1999 року по 2003 рік - Інструкції про порядок руху власної думпкарної вертушки "Івано-Франківського Цементно-шиферного комбінату" на дільниці Ямниця - Дубівці - Бурштин і тепловоза на дільниці Ямниця - Івано-Франківськ Львівської залізниці, які обслуговуються поїзними бригадами власника, затвердженої НОД-4 Мельничуком В.О.;
- з 2003 року по 2013 рік - Інструкції про порядок руху власної думпкарної вертушки ВАТ "Івано-Франківськцемент" на дільниці Ямниця - Дубівці - Бурштин і тепловоза на дільниці Ямниця - Івано-Франківськ Львівської Залізниці, які обслуговуються поїзними бригадами власника, затвердженої ДН-4 Фрунзою В.К.;
- з 2013 року по 2016 рік - Інструкції про порядок руху власної думпкарної вертушки ПрАТ "Івано-Франківськцементї" на дільниці Ямниця - Дубівці - Бурштин і тепловозів на перегоні Ямниця - Івано-Франківськ ВП "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця", які обслуговуються поїзними бригадами власника, затвердженої начальником ДТГО "Львівська залізниця" Піхом Б.П.;
- з 2016 року по 2018 рік - Інструкції про організацію та порядок руху поїздів з власними локомотивами та бригадами ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на дільниці Хриплин - Ямниця - Ходорів, затвердженої в.о. начальника Груником І.С.;
- з 2018 року по 2024 рік - Інструкції з організації та порядку руху поїздів з власними локомотивами та бригадами ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на дільницях Хриплив - Ямниця - Ходорів, Ямниця - Ходорів - Стрий, Ямниця - Ходорів - Львів - Клепарів, Ямниця - Чернівці, затвердженої наказом регіональної філії "Львівська залізниця" від 22.06.2018 № 321/од за підписом Крота В.С.

6. Накази ДТГО "Львівська залізниця" від 11.03.2011 № 189/Н та від 15.05.2014 № 237/Н регламентували порядок здійснення контролю за виїздом на колії загального користування локомотивів та спеціального рухомого складу інших відомств.

7. Виїзд власних локомотивів ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на колії загального користування здійснювався на підставі виданих Залізницею дозволів. Зокрема, регіональною філією надавалися дозволи ПрАТ "Івано-Франківськцемент" щодо виконання робіт з сировинними поїздами для забезпечення власних потреб на під`їзних коліях станції Ямниця та станції Дубівці: № 56 від 06.11.2023 (діяв до 06.11.2024), № 58 від 06.11.2023 (діяв до 06.11.2024), № 59 від 06.11.2023 (діяв до 06.11.2024).

8. Проте згідно з листом вих. № Н-10/693 від 02.05.2024 Залізниця повідомила ПрАТ "Івано-Франківськцемент" про припинення з 20:00 03.05.2024 дії дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції "Ямниця" на станцію "Дубівці" та зворотно. У вказаному листі зазначено, що послуги з перевезення сформованих порожніх та завантажених власних вагонів позивача між станціями "Ямниця" та "Дубівці" в подальшому будуть надаватись локомотивами парку АТ "Українська залізниця" на підставі розробленого технологічного процесу та нормативного графіку руху поїздів.

9. Як вказує відповідач, комісією АТ "Українська залізниця" було проведено службову перевірку щодо дотримання вимог нормативних документів, що регламентують роботу власних локомотивів, за результатами якої поставлено під сумнів правомірність дій члена правління АТ "Укрзалізниця" Михальчука С.Д. щодо одноосібного погодження Порядку руху власного локомотива ТЕЗЗА № 0249 ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на вказаній дільниці. 

Відповідачем вирішено, що враховуючи вимоги підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (зі змінами), відновлення перевезень технологічної сировини на вказаній дільниці власними локомотивами відповідно до вимог пункту 9.12 Правил технічної експлуатації залізниць України може бути здійснене лише після затвердження Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України Порядку обертання власних локомотивів на цій дільниці.

10. Господарський суд міста Києва рішенням від 15.07.2025, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 14.01.2026 у справі № 910/5891/25, у задоволенні позову відмовив повністю.

11. Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що позовні вимоги спрямовані на визнання права позивача на виїзд його локомотивів за межі станцій примикання та слідування таких локомотивів коліями загального користування між станціями "Дубівці" та "Ямниця". Проте затвердження Порядку обертання локомотивів на коліях загального користування було віднесено до компетенції Державної адміністрації залізничного транспорту України. Після реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України АТ "Українська залізниця" не має повноважень як самостійно встановлювати порядок обертання приватних локомотивів на коліях загальної мережі залізниць, так і надавати будь-які дозволи на слідування (обертання) таких локомотивів коліями загального користування. Отже, необґрунтованими є твердження позивача щодо порушення саме АТ "Українська залізниця" принципу заборони суперечливої поведінки з огляду на використання позивачем колій загального користування протягом 60 років, оскільки АТ "Українська залізниця" від дати свого створення є іншим суб`єктом з іншим складом прав, повноважень, якого чинним законодавством не наділено правом самостійно встановлювати Порядок обертання приватних локомотивів коліями загальної мережі залізниць України, яким була наділена Державна адміністрація залізничного транспорту України. Разом із цим, Порядок обертання приватних локомотивів на коліях загальної мережі залізниць не був затверджений ні Міністерством інфраструктури України, ані Міністерством розвитку громад та територій України. Таким чином, у позивача не виникло права на курсування приватними локомотивами на коліях загальної мережі залізниць на підставі Порядку руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на ділянці Ямниця-Єзупіль-Дубівці ДГТО "Львівська залізниця", погодженого 21.12.2015 членом правління АТ "Українська залізниця" Михальчуком С.Д., а відповідач не мав повноважень надавати вказані дозволи.

Короткий зміст постанови Верховного Суду

12. Верховний Суд постановою від 14.05.2026 у справі № 910/5891/25 залишив касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

13. Колегія суддів Верховного Суду керувалася, зокрема, тим, що порядок обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць уповноваженим органом не затверджений. Натомість відповідач є юридичною особою приватного права та не є суб`єктом владних повноважень; до відповідача, як до правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України, не перейшли владні чи делеговані повноваження органу управління, зокрема, щодо затвердження Порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць. Такими повноваженнями було наділене Міністерство інфраструктури України (у подальшому Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України), проте відповідний Порядок уповноваженим органом не затверджений, надання відповідачем дозволів іншим юридичним особам на обертання власних локомотивів на коліях загального користування жодним нормативно-правовим актом не перебачено. З огляду на це суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про те, що права позивача відповідачем не порушені, а документи, на які посилається позивач (накази, інструкції тощо), не можуть вважатися належною правовою підставою для визнання за позивачем права на обертання власних локомотивів на коліях загального користування, оскільки надані позивачем документи не є нормативно-правовими актами у розумінні Закону України "Про нормотворчу діяльність".

14. Також колегія суддів зазначила, що позивач не довів факту безстроковості у нього "дозволу", наявності письмового дозволу на обертання власних локомотивів на коліях загального користування, виданого компетентним органом у межах та спосіб, передбачені Законом. Обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Проте наявності такого правового підґрунтя позивачем у спірних правовідносинах не зазначено і належним чином не обґрунтовано, а тому і немає підстав стверджувати про порушення легітимних очікувань ПрАТ "Івано-Франківськцемент" у даному випадку. Відповідач не може бути примушений до виконання обов`язку, який не встановлений законом (включаючи загальні конституційні принципи, природні права) або договором. Крім того, Верховний Суд звернув увагу на принцип недопустимості отримання вигоди від власної протиправної поведінки та вказав, що позивачем не доведено, а судами не встановлено обставин звернення позивача до компетентного органу для отримання письмового дозволу на обертання власних локомотивів на коліях загального користування.

15. В аспекті вимог до "якості" закону, застосування принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" Верховний Суд зазначив, що у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права правозастосовчий орган має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта, якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування. У цій справі, як встановили суди попередніх інстанцій, відповідач є юридичною особою приватного права та не є суб`єктом владних повноважень; до відповідача, як до правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України, не перейшли владні чи делеговані повноваження органу управління, зокрема, щодо затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць та / або видачі дозволів іншим юридичним особам на обертання власних локомотивів на коліях загального користування.

16. Відхиляючи доводи позивача про заборону суперечливої поведінки (зокрема позивач акцентував на тому, що у спірних правовідносинах відповідач своєю тривалою та послідовною поведінкою дав зрозуміти позивачу, що рух його локомотивів коліями загального користування відповідає вимогам нормативно-правових актів у сфері залізничного транспорту; позивач має право отримувати транспортні послуги по перевезенню сировинних поїздів з використанням власних локомотивів та вагонів на відповідній ділянці відповідно до дозволу, наданого Державною адміністрацією залізничного транспорту України; відповідач, як правонаступник названої адміністрації, своєю поведінкою дав позивачу очевидні підстави вважати, що не має наміру припиняти наданий дозвіл чи оскаржувати його) колегія суддів зазначила, що "добросовісність" слід розуміти як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Отже, стандарт поведінки повинен мати певне правове підґрунтя, відповідно перебуває у безпосередньому взаємозв`язку з наявністю в особи прав (повноважень) та / або обов`язків. Якщо особа не має певних прав (повноважень) та /або обов`язків у правовідносинах, то докрина "venire contra factum proprium" не може бути застосовна, оскільки особа не уповноважена в таких правовідносинах на "стандарт поведінки" (в його позитивному аспекті), протилежним до якого є, зокрема, "суперечлива поведінка". Відповідач не є тією особою, яка уповноважена на затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць та / або на видачу дозволів іншим юридичним особам на обертання власних локомотивів на коліях загального користування. До функцій відповідача належить організація та планування господарської діяльності, зокрема з перевезення вантажів, у межах яких відповідач не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю. Щодо посилання скаржника на наявність дозволу, наданого Державною адміністрацією залізничного транспорту України, то позивачем не доведено, а судами не встановлено обставин видачі позивачу та наявності такого дозволу.

Мотиви незгоди з постановою Верховного Суду від 14.05.2026 у справі №910/5891/25

17. Відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

18. Я не погоджуюся з думкою більшості суддів із колегії щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги ПрАТ "Івано-Франківськцемент" та відсутності правових підстав для її задоволення і скасування рішень судів попередніх інстанцій у цій справі.

Стосовно правової кваліфікації спірних правовідносин

19. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач із 1964 до 2024 року здійснював перевезення сировини в межах 15-ти кілометрового відрізку залізничних колій загального користування зі станції "Дубівці" до станції "Ямниця" та зворотно власними локомотивами з використанням власних або орендованих залізничних вагонів. Транспортування сировини власним залізничним транспортом позивача зі станції "Дубівці" до станції "Ямниця" передбачено проєктом будівництва ПрАТ "Івано-Франківськцемент" та проводилося на постійній основі з 1964 року до 2024 року.

20. Отже, протягом 60 років між позивачем та відповідачем існували правовідносини щодо здійснення позивачем перевезення залізничними коліями загального користування технологічної сировини власними локомотивами та вагонами. У цих правовідносинах відповідач надавав позивачу доступ до користування залізничними коліями загального користування, послуги з диспетчеризації перевезень, перевірки повноважень машиністів, справності рухомого складу тощо (перелік послуг зазначався в указаних вище інструкціях про організацію та порядок руху поїздів із власними локомотивами та бригадами ПрАТ "Івано-Франківськцемент"), а позивач ці послуги оплачував за сформованими відповідачем накладними. 

21. З наведеного вбачається, що між сторонами тривалий час існували договірні відносини, які були оформлені зазначеними вище документами (інструкції, накази, дозволи, накладні, платіжні доручення на оплату) на підставі яких відповідач надавав позивачу послуги, які останній оплачував.

22. Можливість укладення відповідачем та його правопопередником відповідного правочину передбачена нормами правових актів, наведених у постанові Верховного Суду у цій справі.

Зокрема, відповідно до пункту 68 Статуту залізниць України залізничні колії, локомотиви і вагони підприємств повинні утримуватися ними згідно з правилами, затвердженими власниками цих підприємств чи органами, до сфери управління яких вони належать. Локомотиви і вагони, що належать підприємствам і експлуатуються в загальній мережі залізниць, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України.

Згідно з пунктом 9.12. Правил технічної експлуатації залізниць України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996, локомотиви і вагони, що належать іншим відомствам, підприємствам та організаціям і виходять на колії загальної мережі залізниць, мають відповідати вимогам цих Правил. Порядок обертання такого рухомого складу на коліях загальної мережі залізниць визначається Державною адміністрацією залізничного транспорту України, а порядок виходу локомотивів на станцію примикання начальником дирекції залізничних перевезень (начальником залізниці).

Повноваження щодо затвердження Порядку виходу локомотивів на станцію примикання та затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, віднесено до повноважень Міністерства інфраструктури України (абзаци 19, 20 підпункту 13 пункту 4 Положення про Міністерство інфраструктури України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460), а на момент направлення відповідачем листа № Н-10/693 від 02.05.2024 позивачу про припинення дозволів, - до повноважень Міністерства розвитку громад та територій України (абзаци 21, 22 підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.215 № 460, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 № 1400).

Відповідно до пункту 20.1 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги плата за перевезення коліями залізниць загального користування власним (орендованим) локомотивом вагонів у завантаженому або порожньому стані, іншого рейкового рухомого складу визначається за тарифною схемою 29 окремо за локомотив, вагони та інший рейковий рухомий склад. За перевезення порожнього негабаритного власного (орендованого) рейкового рухомого складу плата визначається за тарифною схемою 29.7 або 29.8 зі збільшенням на 20%. Станція відправлення (договірний перевізник) у графу "Найменування вантажу" накладної внутрішнього сполучення вносить відмітку "З окремим власним (орендованим) локомотивом (електровоз або тепловоз)", у накладній СМГС у графу "Відмітки для обчислення та стягнення провізних платежів" - "З окремим власним (орендованим) локомотивом (електровоз чи тепловоз)".

23. Отже, у наведених нормативно-правових актах прямо вказано про можливість експлуатації у загальній мережі залізниць локомотивів і вагонів, що належать підприємствам, визначені правила їх експлуатації, зазначено, що порядок обертання такого рухомого складу на коліях загальної мережі залізниць визначається Державною адміністрацією залізничного транспорту України, а порядок виходу локомотивів на станцію примикання - начальником дирекції залізничних перевезень (начальником залізниці).

24. На виконання вказаних норм права та з метою встановлення договірних відносин з перевезення позивачем технологічної сировини власними локомотивами та вагонами між станціями "Дубівці" та "Ямниця" відповідачем видавались накази та інструкції з організації та порядку руху поїздів з власними локомотивами та бригадами ВАТ "Івано-Франківськцемент", дозволи на виїзд локомотивів позивача на колії загального користування між станціями "Дубівці" та "Ямниця", накладні на оплату позивачем наданих послуг з організації цих перевезень, а позивачем ці послуги оплачувались. В матеріалах справи міститься довідка позивача про сплату відповідачу за вказані послуги лише за один рік (з 01 квітня 2023 року по 30 квітня 2024 року) 233 908 258, 35 грн.

25. Зазначені вище обставини, які підтверджуються матеріалами справи, засвідчують укладення між позивачем та відповідачем правочину щодо надання та оплати послуг з доступу до користування залізничними коліями загального користування, диспетчеризації перевезень, перевірки повноважень машиністів, справності рухомого складу та його тривале виконання обома сторонами.

26. Водночас у травні 2024 року відповідач в односторонньому порядку припинив надання позивачу зазначених послуг шляхом припинення дії дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції "Ямниця" на станцію "Дубівці" та зворотно. Зазначене рішення відповідач мотивував сумнівом у правомірності дій члена правління АТ "Укрзалізниця" Михальчука С.Д. з одноосібного погодження Порядку руху власного локомотива "Івано-Франківськцемент" на вказаній дільниці та незатвердженням Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України Порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць.

27. В аспекті наведеного звертаю увагу, що поставлення під сумнів відповідачем у 2024 році власного нормативного документу - Порядку руху локомотива "Івано-Франківськцемент" на дільниці Ямниця - Єзупіль - Дубівці, погодженого у 2015 році, не може розглядатися як підстава припинення відповідачем виконання своїх зобов`язань з надання позивачу наведених вище послуг.

28. Також, норми чинного законодавства, в тому числі, підпункту 20 пункту 4 Положення про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (у редакції, чинній до 21 січня 2026 року) про те, що до повноважень вказаного Міністерства належить затвердження Порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, не містять положень про те, що без затвердження таких Порядків здійснення перевезень вантажів залізничними коліями загального користування підприємствами у власних локомотивах та вагонах забороняється.

29. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України "Про залізничний транспорт" перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезень, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

30. У пункті 1.4 Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом зазначено, що надання послуг за Договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання / забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.

31. Враховуючи наведене, вважаю, що суди попередніх інстанцій та колегія суддів Верховного Суду неправильно визначили правову природу відносин між позивачем та відповідачем, розглядаючи їх як владно-підпорядковану взаємодію, основою якої має бути певний управлінський акт (порядок), затверджений уповноваженим суб`єктом владних повноважень. А оскільки такий порядок затверджений не був, то суди дійшли помилкового висновку про відсутність у позивача права на доступ до користування залізничними коліями загального користування, отримання від відповідача послуг з організації перевезень власними локомотивами, та відповідно - про відсутність порушення цих прав з боку відповідача.

32. При цьому, суди та колегія суддів Верховного Суду не дали відповіді на наступне логічне питання. Якщо позивач не мав права на доступ до користування залізничними коліями загального користування, отримання від відповідача послуг з організації перевезень власними локомотивами, чому попередники відповідача та з 2015 року сам відповідач сумарно протягом 60 років надавали позивачу такі послуги з доступу до користування залізничними коліями загального користування, організації перевезень власними локомотивами позивача та отримували від останнього плату за ці послуги. 

33. Отже, суди не врахували укладеного та виконуваного позивачем та відповідачем правочину, не встановили його умов та зобов`язань сторін, а також не перевірили правомірності дій відповідача щодо односторонньої відмови від виконання цього правочину.

Стосовно висновків Верховного Суду щодо легітимних очікувань, принципів "належного врядування" та "заборони суперечливої поведінки"

34. Згідно з висновками судів попередніх інстанцій, підтриманими колегією суддів Верховного Суду, позовні вимоги ПрАТ "Івано-Франківськцемент" спрямовані на визнання права позивача на виїзд його локомотивів за межі станцій примикання та слідування таких локомотивів коліями загального користування між станціями "Дубівці" та "Ямниця". Проте затвердження Порядку обертання локомотивів на коліях загального користування було віднесено до компетенції Державної адміністрації залізничного транспорту України. Після реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України АТ "Українська залізниця" не має повноважень самостійно встановлювати такий Порядок, так і надавати будь-які дозволи на слідування (обертання) таких локомотивів коліями загального користування. АТ "Українська залізниця" від дати свого створення є іншим суб`єктом з іншим складом прав, повноважень, якого чинним законодавством не наділено правом самостійно встановлювати Порядок обертання приватних локомотивів коліями загальної мережі залізниць України, яким була наділена Державна адміністрація залізничного транспорту України. Разом із цим, Порядок обертання приватних локомотивів на коліях загальної мережі залізниць не був затверджений ні Міністерством інфраструктури України, ані Міністерством розвитку громад та територій України. Таким чином, у позивача не виникло права на курсування приватними локомотивами на коліях загальної мережі залізниць на підставі Порядку руху власного локомотива ТЄЗЗ-А № 0249 ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на ділянці Ямниця-Єзупіль-Дубівці ДГТО "Львівська залізниця", погодженого 21.12.2015 членом правління АТ "Українська залізниця" Михальчуком С.Д., а відповідач не мав повноважень надавати вказані дозволи.

Стосовно посилання позивача на наявність дозволу, наданого Державною адміністрацією залізничного транспорту України, суди зазначили, що позивачем не доведено, а судами не встановлено обставин видачі позивачу та наявності такого дозволу.

Відповідач під час розгляду справи зазначав про нормативно-правову неврегульованість питання оберту приватних локомотивів коліями загального користування, наголошував на відсутності норм матеріального права, на яких ґрунтується право позивача, на виключній компетенції Міністерства розвитку громад та територій України, а не АТ "Укрзалізниця", на встановлення Порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, підтверджував можливість відновлення відповідного дозволу, який є предметом позову, виключно після затвердження Міністерством такого Порядку.

35. При цьому, поза увагою судів залишилося вирішення питання про те, чи уповноважений відповідач (виходячи з його особливого правового статусу та його доводів про те, що він не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю) скасовувати раніше видані дозволи позивачу на обертання власних локомотивів на коліях загального користування. Суди не дослідили, якими нормами законодавства керувався відповідач, направляючи позивачу лист від 02.05.2024, яким припинив дію дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції Ямниця на станцію Дубівці та зворотно.

36. Спір виник у зв`язку із діями відповідача з "припинення дії дозволу позивача", наявності якого під час розгляду цієї справи судами чомусь не встановлено. Такі дії відповідача з "припинення дії дозволу позивача" спричинили втрату майнового права ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на обертання власних локомотивів на коліях загального користування між станціями "Дубівці" та "Ямниця", що було наявним у позивача та яким він постійно користувався протягом 60 років (у тому числі, протягом 9 років після реорганізації відповідача), та призвели до істотних майнових втрат позивача. 

З урахуванням цього висновок судів попередніх інстанцій, підтриманий колегією суддів Верховного Суду, про те, що "права позивача відповідачем не порушені, а документи, на які посилається позивач (накази, інструкції тощо), не можуть вважатися належною правовою підставою для визнання за позивачем права на обертання власних локомотивів на коліях загального користування" очевидно є хибним та засвідчує надто формальний підхід до вирішення заявлених позовних вимог.

37. Колегія суддів Верховного Суду зауважила, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги); проте наявності такого правового підґрунтя позивачем у спірних правовідносинах не зазначено і належним чином не обґрунтовано, а тому і підстав стверджувати про порушення легітимних очікувань ПрАТ "Івано-Франківськцемент" у даному випадку немає.

38. З такими висновками не можна погодитись. Користування позивачем на протязі 60 років майновим правом на виїзд його локомотивів за межі станцій примикання та слідування таких локомотивів коліями загального користування між станціями "Дубівці" та "Ямниця", за відсутності у нині чинному законодавстві прямої заборони продовжувати таку діяльність, відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) слід розглядати як достатнє джерело для відповідного очікування.

39. Законне очікування - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. Концепція "захисту законних очікувань" є автономним поняттям, тобто специфічним інструментом, яким користується ЄСПЛ, яке може бути застосоване у вітчизняній судовій практиці у випадку, коли національне законодавство України не містить достатню кількість правових конструкцій для здійснення ефективного захисту прав особи.

40. Наприклад, у справі "Валле П`єрімп`є Сосіета Агрікола С.П.А. проти Італії" (Valle Pierimpiи Societа Agricola S.P.A. v. Italy), 2014, §§ 47-51, стосовно рибальського виробничого об`єкта, розташованого в лагуні у провінції Венеція, компанія-заявник володіла офіційним правом власності на майно, що було нотаріально зареєстровано та внесено до реєстрів власності. Легітимні очікування компанії сягали XV століття, відколи вона надавала окремим особам права власності на рибальські долини та терпимості до їхнього подальшого заняття й використання. Заявник сплачував податок на майно Valle Pierimpiи, займав ділянку та діяв як власник, але влада жодного разу не вжила заходів щодо цього. Місце слугувало основою для діяльності компанії, прибуток, який компанія отримувала від цього, був її основним джерелом доходу, і доти, доки майно не було включено до загального морського надбання, компанія мала легітимні очікування на можливість продовжувати цю діяльність. Тому Суд постановив, що ці обставини надають компанії-заявнику право власності на матеріальний інтерес, який захищається статтею 1 Протоколу № 1.

41. У справі "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v.Turkey) ЄСПЛ звернув увагу на те, що саме держава винна у тому, що, реалізуючи свої повноваження у сфері контролю за будівництвом, не припинила його, тим самим створила у забудовника ілюзію згоди з його діями і провокувала його продовжувати ці дії. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ вказав, що терпимість державних органів відносно дій заявника (який побудував бараки довкола смітника, який спільно використовували чотири районні ради і який належав до компетенції та відповідальності головної міської ради Стамбула; при цьому місцеві ради не вживали заходів для знищення незаконних халуп) протягом майже п`яти років свідчить, що ці органи de facto визнали, що заявник та його родичі мали майновий інтерес стосовно їх незаконно побудованого будинку, який був достатнім для визнання його самостійним інтересом і майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

42. Виходячи з того, що суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що Порядок обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, уповноваженим органом держави затверджений не був, позивач міг розраховувати на те, що його діяльність буде здійснюватися за існуючим багато років порядком (правилами, інструкціями, наказами, дозволами та накладними відповідача) до затвердження уповноваженим органом держави нового Порядку.

43. Крім того, оскільки за висновками судів затвердження порядку обертання локомотивів і вагонів, що виходять на колії загальної мережі залізниць, не входить до компетенції відповідача, а має бути реалізоване суб`єктом владних повноважень, суди мали дослідити та проаналізувати фактичні правовідносини сторін в умовах існування тимчасової правової прогалини.

44. Колегія суддів Верховного Суду зазначила, що у цій справі відсутні передумови для застосування принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації", оскільки у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права правозастосовчий орган має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта, якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування; натомість у цій справі відповідач є юридичною особою приватного права та не є суб`єктом владних повноважень.

45. Зазначений висновок також не відповідає практиці ЄСПЛ. Адже ЄСПЛ неодноразово зазначав, що справжнє, ефективне здійснення права, захищеного статтею 1 Протоколу № 1, не залежить лише від обов`язку держави не втручатися, але може потребувати позитивних заходів захисту, особливо якщо існує прямий зв`язок між заходами, які заявник може легітимно очікувати від влади, та його ефективним користуванням своїм "майном" (Цneryildiz v. Turkey [ВП], 2004, § 134; "Дабіч проти Хорватії" (Dabiж v. Croatia), 2021, § 51), навіть у справах, пов`язаних із судовими процесами між приватними особами чи компаніями (Sovtransavto Holding v. Ukraine, 2002, § 96; "Антонопулу проти Греції" (Antonopoulou v. Greece) (ріш.), 2021, § 55). "Позитивні заходи захисту", на які посилається ЄСПЛ, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб, можуть мати превентивний або виправний характер та застосовуватися у горизонтальних відносинах. Зокрема, коли втручання у право на мирне володіння "майном" вчинене приватною особою, для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй національній правовій системі, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували адекватні засоби правового захисту, за допомогою яких жертва втручання може відстояти свої права.

46. Більше того, відповідач має особливий правовий статус, оскільки, як зазначено у постанові Верховного Суду у цій справі, АТ "Укрзалізниця" утворене як акціонерне товариство, 100% акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

47. У практиці ЄСПЛ приватне підприємство визнається агентом держави (або таким, що діє від її імені), якщо воно перебуває під таким жорстким контролем державних органів, що його дії фактично є державними. Якщо держава є єдиним або мажоритарним власником, підприємство може вважатися лише "корпоративною оболонкою" держави. Відповідальність за дії такого підприємства несе держава (в якості прикладу можна навести справу "Лісейцева та Маслов проти Росії" (Заяви № 39483/05 та 31227/06), в якій ЄСПЛ сформулював критерії того, коли приватні / муніципальні підприємства стають державними агентами).

48. Виходячи з цього, вважаю, що принцип "належного урядування" є застосовним у цій справі.

49. За доводами позивача, він безперервно протягом багатьох років здійснював обертання власних локомотивів в процесі отримання транспортних послуг залізниці по перевезенню сировинних поїздів зі станції Ямниця на станцію Дубівці та зворотно. Зазначені послуги з перевезення сировинних поїздів позивача локомотивами позивача підтверджувалися залізничними накладними, тарифікувалися відповідачем відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України та оплачувалися позивачем.

50. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу Украйни). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19). Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17)

51. За статтею 2 ГПК України завданням господарського судочинства є, зокрема, справедливе вирішення судом спорів. Право на справедливий судовий розгляд гарантовано також статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

52. Відповідно до статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті. Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

53. Натомість суди попередніх інстанцій надто формально підійшли до вирішення цього спору, належним чином не встановили обставин стосовно того, на якій правовій основі існували спірні правовідносини сторін з 1964 року до створення АТ "Українська залізниця (01.11.2015), від часу створення АТ "Українська залізниця" до припинення цих правовідносин відповідачем в односторонньому порядку.

54. Суди не зробили висновків про те, чи можливим є врегулювання правовідносин сторін, які фактично тривають з 1964 року, за наявності певної правової прогалини (якщо така дійсно існує) станом на час звернення позивача до суду із цим позовом за допомогою звичаїв ділового обороту, аналогії закону чи аналогії права; чи відповідає засаді справедливості, добросовісності та розумності поведінка відповідача щодо припинення в односторонньому порядку листом від 02.05.2024 дії "дозволу на слідування власних локомотивів позивача зі станції Ямниця на станцію Дубівці та зворотно" за умови, що станом на 02.05.2024 ніяких змін у законодавстві, які створювали би передумови для зміни фактичних правовідносин сторін, не відбулося, позивач належним чином виконував погоджені з відповідачем обов`язки та не допускав неналежного виконання зобов`язань.

55. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, позивач, посилаючись на висновки Верховного Суду щодо необхідності дотримання у правовідносинах принципу добросовісності та заборони суперечливої поведінки, стверджував про те, що відповідач своєю тривалою та послідовною поведінкою дав зрозуміти позивачу, що рух його локомотивів коліями загального користування відповідає вимогам нормативно-правових актів у сфері залізничного транспорту; позивач має право отримувати транспортні послуги по перевезенню сировинних поїздів з використанням власних локомотивів та вагонів на відповідній ділянці.

56. Вважаю доводи ПрАТ "Івано-Франківськцемент" у цій частині підставними та такими, що були необґрунтовано відхилені колегією суддів.

57. Додатково до цього зауважу, що відповідач є суб`єктом природних монополій. Діяльність АТ "Українська залізниця" у сфері користування залізничними коліями регулюється положеннями Закону України "Про природні монополії". При цьому суміжним ринком відповідно до цього Закону вважається, зокрема, перевезення вантажів залізничним транспортом.

За статтею 8 Закону України "Про природні монополії" предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є: ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; доступ споживачів до товарів, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; інші умови здійснення підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавством. 

Відповідно до частини другої статті 10 вказаного Закону суб`єкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону, або до заміни їх іншими товарами, не однаковими за споживчими характеристиками.

58. Непередбачувано та безпідставно заборонивши позивачу своїм одноосібним рішенням використовувати власні локомотиви для перевезення сировинних поїздів і таким чином відмовивши у наданні відповідних транспортних послуг, відповідач, крім іншого, порушив законодавство про природні монополії, що містить пряму заборону стосовно вчинення таких дій. Отже, права позивача, як споживача послуг суб`єкта природної монополії, мали бути захищені судом також з огляду на норми Закону України "Про природні монополії".

59. Позивач як споживач послуг АТ "Українська залізниця" законно презюмував, що надані йому права та дозволи є законними та такими, що прийняті (видані, надані) відповідними суб`єктами у межах їх компетенції. Зі свого боку, державні органи, які регулюють діяльність АТ "Українська залізниця", мають обов`язок загального характеру діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. 

60. Резюмуючи наведене вище, наголошу, що укладений між позивачем та відповідачем правочин на перевезення власними локомотивами та вагонами позивача сировини зі станції Ямниця на станцію Дубівці та зворотно існував та виконувався багато років, а підставою односторонньої відмови відповідача від його виконання (та позбавлення позивача відповідного майнового права) стало не порушення позивачем будь-яких своїх обов`язків за правочином і не встановлення законодавчої заборони щодо укладення такого роду правочинів, а лише виявлення відповідачем у певний момент своєї діяльності нормативно-правової неврегульованості подібних відносин.

З огляду на особливості правового статусу відповідача та специфіку спірних правовідносин вважаю, що вказана прогалина нормативно-правового регулювання з боку держави мала бути вирішена судами на підставі засад справедливості та "належного урядування", відповідне майнове право позивача мало бути захищене відповідно до принципів національного законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположним свобод та Першого протоколу до неї.

61. Із посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України ПрАТ "Івано-Франківськцемент" у касаційній скарзі зазначало, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: інструкції, накази та листи регіональної філії "Львівська залізниця", графіки руху сировинних поїздів та перевізні документи (залізничні накладні), згідно з якими здійснювався рух сировинних поїздів позивача ділянками колій загального користування; інформаційні довідки щодо кількості виїздів власних локомотивів ПрАТ "Івано-Франківськцемент" на маршрут Ямниця-Дубівці-Ямниця, а також щодо фінансових втрат ПрАТ "Івано-Франківськцемент" при перевезенні сировини локомотивами АТ "Українська залізниця".

62. На моє переконання, зазначені аргументи позивача є обґрунтованими із мотивів, викладених вище. Вважаю, що суди попередніх інстанцій не встановили, на підставі яких документів позивач здійснював обертання власних локомотивів на ділянці Ямниця-Дубівці з 2015 до 2024 року, а також що було фактичною підставою для заборони відповідачем позивачу продовжувати зазначену діяльність у 2024 році (зміна законодавства, недобросовісність позивача, зміна в організації роботи відповідача, внаслідок якої використання позивачем власних локомотивів створює перешкоди відповідачу тощо), чи був уповноважений відповідач на "припинення дії дозволу", чи може бути поширене правове регулювання, що було чинним до моменту створення АТ "Українська залізниця", на фактичні правовідносини сторін, що продовжували існувати з 2015 до 2024 року, за умови імовірної законодавчої неврегульованості таких правовідносин станом на зараз.

63. Якщо підставою "припинення дії дозволу" відповідачем позивачу є лише тимчасова законодавча неврегульованість, яка була лише виявлена відповідачем у певний момент часу, за відсутності того, що відповідна діяльність позивача прямо суперечить закону чи підзакононним нормативно-правовим актам або створює перепони діяльності відповідача, то зазначене не може бути самостійною і достатньою підставою для того, щоб обмежувати позивача у здійсненні вказаної діяльності. 

64. Таким чином, суди мали правильно визначити правову природу відносин між сторонами та зміст укладеного між ними правочину, а також ефективний спосіб захисту порушеного права позивача. Натомість суди попередніх інстанцій цього не зробили, не забезпечили повний та всебічний розгляд справи, формально підійшли до вирішення спірного питання, а колегія суддів Верховного Суду цього недоліку не усунула.

Висновки

65. Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення цього спору, та не дослідили докази у справі, судові рішення у цій справі підлягали скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

66. Отже, касаційну скаргу ПрАТ "Івано-Франківськцемент" слід було задовольнити частково, оскаржувану постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції скасувати, а справу № 910/5891/25 передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Суддя Ю. Л. Власов