ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1192/25 

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю, розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 )
до відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_2 )
про визнання дій неправомірними та стягнення в сумі 375 000 грн. 00 коп..
В судовому засіданні приймали участь:
від позивача: Тітков Г.М.;
від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати дії ФОП Петровчука Петра Петровича неправомірними щодо несплати позивачу за оренду бульдозера коштів та стягнути з останнього 375 000 грн. 00 коп. за оренду бульдозера ДЗ-42Г у період з жовтня 2018 року по 03.12. 2021 року.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Петровчука Петра Петровича про стягнення в сумі 375 000 грн. 00 коп., повернуто позовну заяву від 23.12.2025 року та додані до неї документи Тіткову Григорію Миколайовичу.
Постановою Північно-західного апеляційного Господарського суду від 24.02.2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 року у справі №918/1192/25 задоволено. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 року у справі №918/1192/25 скасовано. Справу №918/1192/25 направлено до Господарського суду Рівненської області для продовження розгляду.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.03.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.
Відповідно до поданої позовної заяви позивачем зазначено, що позивачем у червні 2016 року був придбаний бульдозер ДЗ-42Г, який ним було передано на тимчасове зберігання Петровчуку П.П.. Зазначає, що в подальшому, у жовтні 2018 року, між позивачем, як Фізичною особою-підприємцем та Фізичною особою-підприємцем Петровчуком Петром Петровичем укладено усну угоду про надання в тимчасове користування останньому бульдозер ДЗ-42Г на умовах оренди. Позивач стверджує, що за умовами укладеної сторонами домовленості ФОП Петровчук П.П. був зобов`язаний надавати ФОП Тіткову Г.М. в якості орендної плати 50% від суми, отриманої за роботу/послуги бульдозера, а також 50% суми, що надійде на розрахунковий рахунок ФОП Петровчука П.П..
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що ФОП Петровчук П.П. надавав послуги бульдозером на сміттєзвалищі с.Ремчиці та іншим особам, однак, з часу укладення сторонами договору, тобто, з жовтня 2018 року, жодних коштів не сплачував.
Позивач вказує, що за період з І кварталу 2021 року по І квартал 2024 року Фізичною особою-підприємцем Петровчуком Петром Петровичем було надано послуг з використанням належного позивачу бульдозера, на загальну суму 560 800 грн., а тому сума боргу відповідача перед позивачем становить 266 200 грн.
Позивач посилається на те, що на неодноразові усні та письмові вимоги відповідач не реагує, що і стало підставою для звернення із цим позовом до суду.
Відповідач відзиву на позов суду не надав, причин такого неподання суду не повідомив.
За приписами ч. 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Ухвалою суду від 28 квітня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на "25" травня 2026 року.
В судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. До господарського суду повернулась ухвала Господарського суду Рівненської області про закриття підготовчого провадження від 28.04.2026 року, яка направлялась на адресу Відповідача: 34500, Рівненська обл., Сарненський район, с.Кам"яне-Случанське, вул. Литовська, 59, з відміткою поштового відправлення "адресат відсутній".
До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження учасника справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.
Крім того пунктом сьомим статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до ч.3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відтак, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача.
Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч.1 ст.1 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України, ЦКУ).
Основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України (ч.1, 2 ст.4 ЦКУ).
В даному випадку суд застосовує Цивільний кодекс України в редакції чинній станом на момент виникнення правовідносин між сторонами.
Загальні положення про правочини закріплені у главі 16 розділі IV Книги першої Цивільного кодексу України.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Вказані вище норми закріплені у статті 202 ЦК України.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, відповідно до норм вказаної статті:
1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч.1 статті 205 ЦКУ правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
В той же час слід відмітити, що статтею 207 ЦКУ встановлено вимоги до письмової форми правочину. Зокрема, нормами вказаної статті встановлено, що:
1. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
2. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 208 ЦКУ у письмовій формі належить вчиняти:
1) правочини між юридичними особами;
2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;
3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;
4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до статті 638 ЦК України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні положення про найм (оренду) встановлені главою 58 Цивільного кодексу України.
Статтею 759 ЦКУ встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до статті 760 цього ж Кодексу предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.
Предметом договору найму можуть бути майнові права.
Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
За приписами статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Статтею 799 Кодексу встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже з аналізу вищевказаних норм Закону вбачається, що договір найму транспортного засобу, яким, зокрема, являється бульдозер ДЗ-42Г, між фізичними особами-підприємцями, учасниками справи, має укладається у письмовій формі з зазначенням у ньому істотних умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду та підлягає підписанню його сторонами.
В той же час суд зазначає, що позивач не надав суду доказів того, що між ним, як Фізичною особою-підприємцем та Фізичною особою-підприємцем Петровчуком Петром Петровичем укладено письмовий договір про надання в тимчасове користування останньому бульдозера ДЗ-42Г на умовах оренди.
Відтак суд, з огляду на норми статті 638 ЦК України, констатує, що договір найму (оренди) бульдозера ДЗ-42Г між фізичними особами-підприємцями, учасниками справи не є укладеним, так як сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов такого договору.
Частиною 2 статті 218 ЦК України передбачено, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Однак суд зазначає, що у даному випадку не може застосувати норми вищевказаної статті з огляду на те, що позивач не надав суду доказів того, що він вчинив дію по передачі бульдозера ДЗ-42Г Фізичній особі-підприємцю Петровчуку П.П. і що останній підтвердив таку дію шляхом прийняття бульдозера ДЗ-42Г в найм (оренду).
Посилання позивача в даному випадку на Виписку з ПриватБанку за період з 29.11.2021- 30.11.2021 (а.с. 24) за якою він отримав від Петровчука П.П. 5000,00 грн. є безпідставним, так як призначенням даного платежу значиться "за послуги бульдозера", в той же час позивач стверджує, що ФОП Петровчук П.П. має заборгованість за оренду бульдозера.
Надана суду копія заяви про укладення мирової угоди у справі №572/134/20 від 02 грудня 2021 року та письмова вимога позивача щодо сплати відповідачем орендної плати за використання бульдозера від 08 квітня 2024 року, також не доводять факт договірних відносин між сторонами по справі.
Крім того суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру орендної плати, яку він просить стягнути з відповідача.
Матеріали справи не містять доказів того, що сторони погодили між собою те, що ФОП Петровчук П.П. зобов`язувався сплачувати позивачу саме 50% від суми, яку він нібито буде отримувати за роботу/ послугу бульдозера.
Також позивач не довів того, що у вказаний ним період ФОП Петровчук П.П. надавав послуги бульдозером на сміттєзвалищі с.Ремчиці та іншим особам, і що за період з І кварталу 2021 року по І квартал 2024 року Фізичною особою-підприємцем Петровчуком Петром Петровичем було надано послуг з використанням належного позивачу бульдозера саме на загальну суму 560 800 грн..
Крім того суд зазначає, що в позовній заяві позивач вказує, що 50% від суми, яку нібито отримав відповідач за роботу/ послугу бульдозера складає 266200 грн., в той же час просить суд стягнути з відповідача 375000 грн..
Також суд зазначає, що за недоведеності позивачем наявності у відповідача зобов`язання щодо сплати орендної плати за користування бульдозером ДЗ-42Г, безпідставною є вимога позивача про визнання дій ФОП Петровчука Петра Петровича неправомірними щодо несплати позивачу коштів за оренду бульдозера.
Відтак суд доходить висновку про необгрунтованість та безпідставність позовних вимог Тіткова Григорія Миколайовича.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).
Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевказане, та те, що позивач не довів належними та допустимими доказами виникнення між ним та відповідачем, як фізичними особами-підприємцями, правовідносин щодо найму (оренди) бульдозера ДЗ-42Г, а відтак і наявність у відповідача зобов`язань щодо сплати орендної плати позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд –
УХВАЛИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення підписано 27 травня 2026 року. 
Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.