Справа № 302/389/26 
Провадження № 2/302/289/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)

19 травня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі судді Повідайчика О.І.,
розглянувши заочно без проведення судового засідання, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , діючи через представника – адвокатку Гренджу Вікторію Юріївну, звернулася до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
В обґрунтування позову посилалась на те, що 22 січня 2019 року сторони в справі уклали шлюб, який був зареєстрований Міжгірським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. У шлюбі в подружжя народилось троє дітей: дочка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Більше року між сторонами припинено спільне проживання як подружжя. ОСОБА_6 на початку 2025 року виїхав на заробітки до Чеської Республіки й з того часу до місця проживання не повертався. Сімейне життя між сторонами припинено, вони стали чужими й спілкуються виключно в інтересах дітей і тільки засобами телефонного зв`язку. Позивачка вважає, що у неї з відповідачем діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, добробут сім`ї, утримання і виховання дітей. Позивачка втратила почуття кохання до відповідача і, зважаючи на вкиладені обставини, не бажає збереження шлюбу та сім`ї з відповідачем, відтак хоче розірвати шлюб. Малолітні діти залишились проживати з позивачкою. Відповідач молодий, здоровий та працездатний, інших утриманців не має. Відтак ОСОБА_2 може брати участь в утриманні дітей, оскільки працює й постійно проживає в Чеській Республіці, має регулярні доходи, обіцяв щомісячно перераховувати позивачці на утримання дітей не менше 5 000 грн, однак обіцянки не виконує, коштів на дітей не переказує, матеріально не допомагає. Позивачка просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 6 000 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня звернення з цим позовом до суду й до досягнення кожною дитиною повноліття. Розмір аліментів позивачка обґрунтовує зростанням цін внаслідок інфляції та стверджує, що мінімальна сума витрат для школяра в місяць зросла до 18 000 грн. При цьому стверджує, що її щомісячні витрати на кожну дитину становлять не менше 12 000 грн. Обґрунтовуючи позов зазначеними фактичними обставинами, з посиланням на відповідні положення сімейного законодавства просила розірвати шлюб між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітніх дітей по 6 000 грн щомісячно на кожну дитину з часу звернення до суду й до досягнення ними повноліття.
Ухвалою судді від 25 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи на 16 квітня 2026 року, який в подальшому відкладався на 05 та 19 травня 2026 року.
Відповідачу ОСОБА_2 в ухвалі суду було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів – заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлявся про місце, дати й час судового розгляду засобами поштового зв`язку та, зважаючи на викладення в позовній заяві відомостей про невідоме місце його перебування за кордоном, – через оголошення на офіційній вебсторінці Судової влади України.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином.
Представниця позивачки ОСОБА_1 – адвокатка Гренджа В.Ю. подала суду заяви від 15.04.2026, 04.05.2026 та 18.05.2026, відповідно до яких сторона позивача підтримує заявлені вимоги й наполягає на їх задоволенні. Розгляд справи просила провести без участі позивачки та її представниці. Ствердила, що відзив на позов від відповідача позивачці не надходив. Не заперечила проти заочного розгляду справи.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань, а також відзиву на позов не подавав.
Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач в судове засідання не з`явився та не подав відзив на позов, суд вирішив провести заочний розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд, дослідивши подані стороною позивача докази, перевіривши їх на відповідність критеріям належності, допустимості й достовірності та достатності у взаємозв`язку для вирішення спору, встановив такі фактичні обставини справи.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрували шлюб 22 січня 2019 року, про що цього дня Міжгірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області було складено відповідний актовий запис № 01. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_8 . Зазначені обставини доводяться свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . 
Під час шлюбу в подружжя народилося троє дітей: дочка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно з положеннями статей 21, 24 Сімейного кодексу України (далі – СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положення про добровільність шлюбу встановлені також статтею 51 Конституції України.
З положень статті 112 СК України слідує, що суд, при вирішенні справи про розірвання шлюбу, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявності малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.
Позивачка стверджувала, що подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім`ю, не підтримують шлюбних відносин та не цікавляться одне одним. Позивачка втратила почуття кохання до свого чоловіка й не бажає в подальшому перебувати з ним у шлюбі. Відповідач не заперечив зазначених обставин.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Встановивши, що між сторонами припинено сімейне життя, примирення подружжя, подальше спільне життя й збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про неможливість збереження сім`ї. Шлюб між сторонами існує формально, відтак може бути розірваним.
Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу може мати ознаки примушення її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених позовних вимог, взявши до уваги відсутність відзиву (заперечень проти позову) відповідача, суд уважає, що шлюб між сторонами не може бути збережений, а тому доходить висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище ОСОБА_8 .
Вирішуючи позов у частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, суд зауважує про таке.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі – СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до частин сьомої-дев`ятої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Суд зауважує, що принцип забезпечення найкращих інтересів для дитини виражається через такі засади, як рівність, пріоритетність сімейних форм виховання, забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини тощо. Водночас у кожній конкретній справі реалізація принципу «найкращих інтересів дитини» потребує диференційованого підходу, який, з урахуванням конкретних життєвих обставин, суд застосовує під час вирішення питань, що стосуються прав та інтересів дитини.
Суд зазначає, що у цьому спорі між батьками, як і в інших спорах, що стосуються прав та інтересів дітей, визначальне значення мають найкращі інтереси дитини, а саме вчинення батьками як особами, які несуть відповідальність за дитину, дій або прийняття ними рішень в інтересах дитини, тобто створення найкращих умов, необхідних для її утримання, забезпечення потреб у благах, що сприятимуть гармонічному, здоровому і нормальному розвитку такої дитини як особистості у фізичний, розумовій, моральній, духовній і соціальній сферах.
У спорі між батьками, який випливає з сімейних відносин, суд керується справедливою рівновагою між інтересами дитини та інтересами обох батьків, яка має бути спрямована на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, тобто отримання дитиною належного матеріального утримання від обох батьків.
Відповідно до практики ЄСПЛ рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.
Отже, з огляду на об`єктивні обставини спору насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Тому поведінка батьків має забезпечувати найкращі інтереси дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
У статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Тлумачення приписів зазначеної норми дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).
Матеріалами справи не доводиться й судом не встановлено: понесення позивачкою щомісячних витрат на утримання кожної дитини в сумі 12 000,00 грн та щонайменше наявності у неї відповідних доходів, існування певних особливостей стану здоров`я і матеріального становища дітей і платника аліментів, наявності у власності відповідача доходів, майна, майнових прав, грошових коштів, фактів придбання платником аліментів майна на суму, яка перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, факту перебування відповідача в Чеській Республіці його офіційного працевлаштування й отримання певних доходів будь-якого рівня. При цьому в матеріалах справи відсутні докази наявності у платника аліментів витрат, які перевищують його заробіток.
Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи встановлені обставини, виходячи з найкращих інтересів дітей, керуючись наведеними нормами законодавства та справедливою рівновагою між інтересами дитини й інтересами обох батьків суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі по 3 000 грн, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи стягнення з 23 березня 2026 року та до досягнення ними повноліття. Суд уважає, що такий розмір аліментів зможе забезпечувати потреби дітей та не буде значно обтяжливим для відповідача й не створить для нього надмірний особистий тягар. В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць судове рішення належить допустити до негайного виконання.
Суд уважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи положення ст. 133,141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1 331,20 грн за звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. На підставі наведених норм з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави судовий збір в загальній сумі 1311 грн. 20 коп. за пред`явлення до суду позову майнового характеру (про стягнення аліментів), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за пред`явлення до суду позовних вимог в цій частині, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі статей 105, 110, 112, 180-182, 184 і 191 СК України та керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 141-142, 206, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, – задовольнити частково.
Шлюб, зареєстрований 22 січня 2019 року Міжгірським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, відповідний актовий запис № 01 від 22 січня 2019 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , – розірвати.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) – аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , – у твердій грошовій сумі по 3 000,00 грн (три тисячі гривень 00 коп.), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи стягнення з 22 березня 2026 року та до досягнення кожною з них повноліття.
Рішення в цій частині підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) суму 1 331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 коп.) на відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір в розмірі - 1 331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуто Міжгірським районним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач вправі оскаржити рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його отримання.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 19.05.2026.

Суддя	  	О. І. Повідайчик