П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/35786/25	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до міської комісії з розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України або брали участь у бойових діях на території інших держав, про виплату грошової компенсації за належні жилі приміщення про визнання протиправним та скасування рішенні, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

21 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення міської комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України або брали участь у бойових діях на території інших держав, викладене у витягу з протоколу засідання комісії від 09 вересня 2025 року № 134, в частині відмови йому у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення;
- зобов`язати міську комісію з розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України або брали участь у бойових діях на території інших держав, прийняти рішення про призначення йому, як інваліду 2 групи грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни — осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААГ №951760 від 25.03.2025 року та посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого управлінням соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради. Наказом командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 19 січня 2024 року №13-РС його звільнено з військової служби у відставку відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров`я). 21.08.2025 року він повторно звернувся із заявою та додатками про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 №719, однак відповідачем відмовлено у призначенні грошової компенсації, що підтверджується витягом з протоколу № 134 від 09.09.2025 року. 
Позивач вважає, що відповідач помилково послався на пп. 9 п. 14 Порядку № 719, відповідно до якого підставою для відмови у виплаті компенсації є відчуження житлового приміщення, що відповідає нормі жилої площі, визначеної статтею 47 Житлового кодексу України, протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про призначення грошової компенсації, оскільки житловий будинок, який відчужив позивач, взагалі не придатний для нормальної експлуатації, потребує повного демонтажу, що підтверджується наданими позивачем на розгляд комісії доказами.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що з інформаційних довідок та договору купівлі-продажу від 28.03.2024 року № 1614, посвідченого приватним нотаріусом Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Плюйком В.П., ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,046 га, та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 67,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, ОСОБА_1 відчужено 44,5 кв.м житлової площі до спливу п`ятирічного строку, що передували даті подання заяви про призначення грошової компенсації (21.08.2025). Відповідач зазначив, що відповідно до п. 3.3 Розділу 3 договору купівлі-продажу від 28.04.2024 року № 1614, покупець ОСОБА_2 засвідчувала що до укладання договору предмет договору нею візуально оглянуто, технічні характеристики предмету договору фактично відповідають тим, які зазначені у технічних документаціях; недоліків та дефектів, які значно знижують цінність або перешкоджають можливості використання за цільовим призначенням, а також реконструкції предмету договору на момент огляду виявлено не було. Враховуючи викладене, відсутні підстави стверджувати, що позивачем відчужено непридатний для проживання житловий будинок.
На переконання відповідача, викладене відповідно до підпункту 9 пункту 14 Порядку № 719 є законною підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні грошової компенсації.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки матеріалам справи, якими підтверджено непридатний для проживання стан будинку, який відчужений позивачем. Крім того, позивач зазначив, що судом першої інстанції порушено строки розгляду справи, що на його переконання є порушенням права на справедливий суд.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з 16.08.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади та посвідченням КУ «Одеського міського центру обліку бездомних громадян» № 12941 від 16.08.2024 року, відповідно до якого позивач перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання (а.с. 27, 44).
Згідно довідки КУ «Одеського міського центру обліку бездомних громадян» № 12941 від 16.08.2024 про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг, ОСОБА_1 , отримує соціальні послуги/перебуває на обліку КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» м. Одеса вул. Льва Толстого буд № 7 (а.с. 45).
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 17.04.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при огляді: 25.03.2024, встановлено первинно: друга група інвалідності, причина інвалідності: захворювання пов`язане із захистом батьківщини, дата чергового переогляду: 25.03.2025, підстава: акт огляду МСЕК №743 (а.с.23).
З витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів 238/25/471/BT від 01.05.2025 року, вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ІІ (друга) інвалідності терміном до 03.05.2027 року у зв`язку із пораненням (контузії, травми, каліцтва), захворюванням або іншими ушкодженнями здоров`я, одержаними під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди (за рішенням ВЛК: захворювання пов`язане із захистом Батьківщини) (а.с. 36-40).
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 08.05.2025 року, виданого управлінням соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 24).
Вперше із заявою щодо виплати грошової компенсації за належні для отримання житлові приміщення позивач звернувся до комісії 17 жовтня 2024 року.
Рішенням № 356 від 12.11.2024 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні житлової компенсації з посиланням на пп.9 п.14 Порядку № 719. Так, відповідачем встановлено, що 27.03.2024 року позивач отримав у спадщину житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який наступного дня продав.
21 серпня 2025 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, відповідно до Порядку № 719, як особі з інвалідністю ІІ групи, яка настала внаслідок хвороби/захворювань, що настала в наслідок війни та пов`язана і захистом Батьківщини. 
09 вересня 2025 року рішенням відповідача ОСОБА_1 відмовлено у призначенні житлової компенсації з посиланням на пп.9 п.14 Порядку № 719, відповідно до якого підставою для відмови у виплаті компенсації є відчуження житлового приміщення, що відповідає нормі жилої площі, визначеної статтею 47 Житлового кодексу України, протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про призначення грошової компенсації.
Вважаючи протиправним рішення комісії, яким позивачу відмовлено у призначенні житлової компенсації, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що міською комісією вірно встановлено, що позивачем 28.03.2024 відчужено нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами) протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про призначення грошової компенсації (21.08.2025), що відповідно до п.п.9 п.14 Порядку №719 є правомірною підставою для відмови ОСОБА_1 в призначенні грошової компенсації.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно приписів ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до ст.31 Житлового кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
За приписами ст.39 ЖК України громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншого громадського об`єднання і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради.
Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII відповідно до Конституції України визначені основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За приписами чт.1 Закону № 2011, соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст.1 Закону №2011-XII).
Згідно ст.1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Пунктом 1 ст.12 Закону №2011-XII визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 719.
Відповідно до п.3 Порядку №719 право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають особи з інвалідністю І-ІІ групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, які перебувають на квартирному обліку.
Згідно п.5 Порядку №719, за рішенням виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної в місті (у разі її утворення) ради або за розпорядженням голови районної, районної в м.Києві держадміністрації утворюється комісія щодо розгляду заяв членів сімей осіб, які загинули (пропали безвісти), померли, та осіб з інвалідністю про призначення грошової компенсації (далі - комісія).
Приписами п. 6 Порядку №719 до повноважень комісії, зокрема, віднесено прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні грошової компенсації; проведення перевірки наявності майнових прав на об`єкти незавершеного житлового будівництва чи права власності на житлове приміщення членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та особи з інвалідністю, а також всіх членів сім`ї, на яких розраховується грошова компенсація, що розташовані в населених пунктах на підконтрольній Україні території (крім житлового приміщення, яке зруйноване (знищене) або стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії російської федерації, зокрема з моменту введення воєнного стану, що підтверджується актом обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок військових дій, спричинених акт комісійного обстеження), та/або збройною агресією російської федерації (далі відомості щодо якого внесені до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України (далі Реєстр пошкодженого та знищеного майна), на умовах, визначених абзацами чотирнадцятим шістнадцятим пункту 14 цього Порядку), або відчуження такого майна протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про призначення грошової компенсації.
Перевірка інформації про наявність/відсутність права власності на житлове приміщення проводиться на підставі інформації (відомостей) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, бюро технічної інвентаризації, а також відомостей, поданих у заяві про призначення грошової компенсації.
Відповідно до пп.9 п.14 Порядку № 719, комісія відмовляє заявнику в призначенні грошової компенсації у разі, якщо заявник та члени його сім`ї, на яких було розраховано грошову компенсацію, володіють майновими правами на об`єкти незавершеного житлового будівництва чи правом власності на житлове приміщення, що відповідає нормі жилої площі, визначеної статтею 47 Житлового кодексу України (на кожного члена сім`ї), що розташовані в населених пунктах на підконтрольній Україні території (крім житлового приміщення, яке зруйноване (знищене) або стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації, зокрема з моменту введення воєнного стану), або таке нерухоме майно було відчужено протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про призначення грошової компенсації.
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ст.47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Своє чергою позивач став на квартирний облік у складі сім`ї - одна особа.
Як вбачається з матеріалів справи, 12 листопада 2024 року під час засідання міської комісії з розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України або брали участь у бойових діях на території інших держав, про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради перевірено відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.10.2024 року № 400157429 та встановлено, що за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2024 року № 1599 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,2 кв.м., житлова площа – 44,5 кв.м (а.с. 201-203).
28 березня 2024 року ОСОБА_1 продав зазначений будинок ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки від 28.03.2024 року № 1614. 
На засіданні комісії 09 вересня 2025 року досліджено надані позивачем документи, а саме:
договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки від 28.03.2024 року № 1614, 
афідевіт від 10.04.2025 року від ОСОБА_2 до Міністерства у справах ветеранів України, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., у якому ОСОБА_2 зазначає, що придбаний нею житловий будинок знаходиться у непридатному для нормальної експлуатації стані, потребує демонтажу:,
звіт ТОВ «Архекспертбуд» від 23.12.2024 про результати дослідження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно висновку якого загальний технічний стан будинку станом на 23.12.2024 визнано аварійним. Реконструкція недоцільна. Рекомендується повний знос будинку та нове будівництво» (а.с.20-22).
Як вірно встановив відповідач, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на момент продажу будинку, належного позивачу на праві приватної власності станом на 28.03.2024 року, будинок за адресою АДРЕСА_1 мав статус житлового будинку.
Викладене підтверджується і договором купівлі продажу зазначеного будинку, відповідно до п.3.3. розділу 3 якого, ОСОБА_2 засвідчила, що під час укладання договору, предмет договору візуально оглянуто, технічні характеристики предмету договору фактично відповідають тим, які зазначені у технічних документаціях, недоліків та дефектів, які значно знижують цінність або перешкоджають можливості використання за цільовим призначенням, а також реконструкції предмету договору на момент огляду виявлено не було.
Крім того, відповідно до п.2.2 договору купівлі – продажу, згідно відомостей, викладених у звіті про експертну грошову оцінку, який виданий ФОП ОСОБА_3 27.03.2024 року, ринкова вартість житлового будинку, що продається (без врахуванням ПДВ) становить 417 926 грн, а земельної ділянки 48 704 грн. 
Викладені обставини у сукупності підтверджують, що 28.03.2024 року ОСОБА_1 відчужено нерухоме майно, площа якого перевищувала норму жилої площі в Україні, встановлену до ст.47 ЖК України, протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про призначення грошової компенсації (21.08.2025 року), що відповідно до пп.9 п.14 Порядку № 719 є обґрунтованою підставою для відмови позивачу у виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.
Надані покупцем будинку позивача ОСОБА_2 афідевіт від 10.04.2025 року та звіт ТОВ «Архекспертбуд» від 23.12.2024 жодним чином не спростовують факт відчуження позивачем житлового будинку в належному стані, оскільки складені як пізніше за часом, так і жодним чином не спростовують факт реєстрації за позивачем житлового будинку та його продаж. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у відповідача правових підстав для відмови у призначенні та виплаті грошової компенсації ОСОБА_1 , що передбачені пп. 9 п. 14 Порядку №719, а тому оскаржуване рішення міської комісії прийнято правомірно.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не дотримано розумні строки розгляду цієї справи, колегія суддів вважає такими, що висновків суду не спростовує. 
З матеріалів справи вбачається, що провадження по цій справі відкрито судом першої інстанції 27 жовтня 2025 року за правилами спрощеного провадження.
Відповідно приписів ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Рішення Одеським окружним адміністративним судом по цій справі ухвалено 27 березня 2026 року, тобто через п`ять місяців після відкриття провадження.
Судова колегія враховує, що відповідно до п.8 ч.3 ст.2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Однак п.3 ч.3 цієї статті до основних принципів також віднесено змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
За наведеним у пункті 11 частини першої статті 4 КАС України визначенням, розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.
За частиною другою статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Таке право спрямоване на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту.
ЄСПЛ у рішенні від 27 червня 2019 року у справі «Єрьоміна та інші проти України» (заява № 30510/18 та 2 інші заяви) наголосив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявників (див. рішення у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» та «Фрідлендер проти Франції»). У пункті 9 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що з огляду на свою практику з цього питання Суд вважає, що у цій справі тривалість проваджень була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку». Також ЄСПЛ вказав на критерії розумного строку розгляду справи у рішеннях «Зяя проти Польщі», «Бочан проти України», «Бараона проти Португалії» та «Бухкольц проти Німеччини».
В аспекті викладеного, колегія суддів зазначає, що з урахуванням надмірного навантаження в суді першої інстанції, що є загальновідомим фактом, функціонування судів в умовах воєнного стану, а саме: в умовах нестабільного електропостачання, неможливості здійснення судочинства під час численних повітряних тривог, беручи до уваги час для витребування судом додаткових доказів по справі, колегія суддів вважає, що справу суд першої інстанції розглянув в розумні строки.
Крім того, судова колегія враховує, що ч.2 ст.317 КАС України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи, порушення шістдесяти денного строку розгляду справи судом першої інстанції, не призвело до невірного вирішення справи, а тому не є підставою для скасування рішення судом першої інстанції.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 27 жовтня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308,311, 315, 316, 321, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко