ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року
м. Київ

справа № 201/6336/23
провадження № 61-2545св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що:
27 листопада 1999 року між сторонами зареєстровано шлюб;
сторони мають двох малолітніх дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
стосунки в сім`ї згодом не склалися, виникали конфлікти, були припинені подружні відносини і стало питання про розлучення; сторони звернулися до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року, яке набрало законної сили, їх шлюб було розірвано; 
11 листопада 2019 року, між позивачем та відповідачем укладений договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу - Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 3201;
предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі, перелік якого визначено пункті 1.2 зазначеного договору про поділ майна. Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного у тексті договору майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного у придбання майна, та цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо поділу майна, що закріплено пунктом 1.5. договору про поділ майна;
у пункті 1.5.12 договору про поділ майна підтверджено, що грошові кошти у розмірі 172 000 дол. США, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_6 , переходять в особисту приватну власність ОСОБА_7 ;
однак, порушуючи умови договору про поділ майна, відповідач грошові кошти у розмірі 172 000 дол. США, станом на 31 травня 2023 року не було передано в особисту приватну власність позивача.
ОСОБА_7 просила стягнути з ОСОБА_8 на її користь за договором про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, від 11 листопада 2019 року грошову суму у розмірі 172 000 дол. США, що згідно повідомлення НБУ України від 31 травня 2023 року про офіційний курс гривні до іноземної валюти становить еквівалент 6 289 799,20 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року в складі судді Антонюка О. А. , ОСОБА_1. в задоволенні позову до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що:
11 листопада 2019 року, між позивачем та відповідачем укладений договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу - Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 3201. Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі, перелік якого визначено пунктом 1.2 зазначеного договору про поділ майна;
відносно доводів позивача про те, що позивач придбала квартиру за власні кошти, які мала до моменту укладання договору про поділ майна, і які не мають стосунку до вказаного договору, у тому числі, з власних коштів передала завдаток за квартиру у розмірі 12 000 дол. США, так само надала позику відповідачу у сумі 50 000 дол. США, позивач не долучає до матеріалів справи достатніх та належних доказів того, що мала у своїй особистій приватній власності кошти у сумі 122 000 дол. США на придбання квартири, 50 000 дол. США для надання позики, а записи у трудовій книжці, виписка з ЄДРЮОФОПГФ, виписка з рахунків з 2017 року по 2020 рік не можуть підтвердити, що це саме ті кошти, за які було куплено квартиру, або надано позику, оскільки у призначенні платежу цього не зазначено, і загальної суми також недостатньо, вона є значно меншою аніж 172 000 дол. США;
зі змісту наданих документів, які є фактично виписками по рахункам про рух коштів, які належали позивачу, лише вбачається, що з цих рахунків перераховувались кошти на інші рахунки, здійснювалась оплата податків та інших зборів, але ніяк не вбачається, що на дату укладання договору про купівлю-продаж квартири, договору про надання позики позивач мала у своїй особистій приватній власності 172 000 дол. США. Це лише свідчить про те, що ці кошти витрачались позивачем протягом 2017-2020 року, у тому числі, на потреби сім`ї;
позивач не змогла довести належними та достатніми доказами наявність у її особистій приватній власності 172 000 дол. США, окрім тих, що були передані у її особисту приватну власність відповідачем за умовами договору про поділ майна, відсутніми є правові підстави для задоволення позовних вимог позивача. Відповідачу, у свою чергу не має необхідності доводити наявність у своїй особистій власності грошових коштів у сумі 172 000 дол. США, оскільки цей факт зафіксовано сторонами у договорі про поділ майна від 11 листопада 2019 року. Всі інші доводи позивача не були прийнятті до уваги суду, оскільки не мають відношення до предмету та підстав позову;
з урахуванням зазначеного, вбачається, що належними та достатніми доказами доводиться факт передання в особисту приватну власність ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 172 000 дол. США, що належали на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 ;
суд вважав, що не є збігом те, що за квартиру було сплачено разом з завдатком 122 000 дол. США, а у розмірі 50 000 дол. США надано позику відповідачу, що у сукупності складає саме 172 000 дол. США;
укладання договорів відбулось після укладання договору про поділ майна, що свідчить про те, що позивач отримала ці кошти від відповідача, та розпорядилась ними, як вважала за потрібне, оскільки ці кошти перейшли у її особисту власність за умовами договору про поділ майна. Вказана квартира була придбана позивачкою, коли рішення про розлучення ще не набрало законної сили, а договір, на який посилається позивачка, вже був укладений і фактично виконаний. Належних та допустимих доказів з приводу того, що відповідач не виконав вказаний договір та не передав зазначених позивачкою коштів суду не надано, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2024 року у складі судді Антонюка О. А., задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 39 500 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що понесені витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону, а тому ці витрати підлягають стягненню з позивача.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 рокуапеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Самуха А. О. задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2024 року скасовано, ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, від 11 листопада 2019 року грошову суму у розмірі 172 000 дол. США, що згідно повідомлення НБУ України від 31 травня 2023 року про офіційний курс гривні до іноземної валюти становить еквівалент 6 289 799,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 33 550 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що:
позивачем доведено обґрунтованість пред`явленого позову, а відповідачем не спростовано вимоги позову;
підтвердження того, що грошові кошти в сумі 172 000 дол. США передані ОСОБА_1 згідно договору від 11 листопада 2019 року матеріали справи не містять;
як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що на виконання підпункту 1.5.12. договору про поділ майна відповідачем було передано в особисту приватну власність ОСОБА_7 172 000 дол. США, за які, у тому числі, нею було придбано нерухоме майно, а саме, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в якій, наразі, проживають позивач разом з спільними дітьми позивача та відповідача. Однак, матеріали справи свідчать, що в них відсутній будь який доказ того, що саме грошові кошти в сумі 172 000 дол. США, згідно договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, були передані позивачці в особисту приватну власність, за які на думку відповідача було придбано нерухоме майно, а саме, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у жодному з укладених договорів 11 листопада 2019 року не йде мова про те, що саме за грошові кошти в сумі 172 000 дол. США позивачкою буде куплена вищезазначена квартира;
відповідачем не спростовані та не доведені суду належним та допустимим доказом факт покупки квартири за кошти, які були передані позивачці згідно пункту 1.5.12 договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, який укладено 11 листопада 2019 року, та зареєстровано в реєстрі за № 3201. Укладаючи 11 листопада 2019 року договори про поділ спільно нажитого майна, колишнє подружжя ОСОБА_1 в жодному із договорів не зазначили підстави або умови покупки квартири по АДРЕСА_1 , а саме, що на кошти, які переходять в особисту приватну власність ОСОБА_1 , на підставі пункту 1.5.12 в сумі 172 000 дол. США буде придбана вказана квартира. Твердження відповідача про те, що у позивачки взагалі були відсутні особисті грошові кошти на покупку квартири, спростовуються між іншим укладеним в той же день договором позики від 11 листопада 2019 року на суму 50 000 дол. США, які позивачка позичила відповідачу терміном на один рік, а посилання відповідача на те, що ці гроші він «рятував» від колишньої дружини, оскільки остання страждає на алкоголізм, колегія суддів вважала надуманими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2025 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, в якій просила її скасувати, залишити рішення Жовтневого районного суду м. Днпропетровська від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Днпропетровська від 07 червня 2024 року без змін.
Аргументи учасників справи
Касаційна скарга мотивована тим, що:
судом апеляційної інстанції не були досліджені, не були взяті до уваги докази, що мають значення для справи, які відповідач не мав можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які ним доведені, здійснюючи підготовку справи до апеляційного розгляду, суд у порушення імперативних положень ЦПК України, не вирішив питання про долучення нових доказів, які були додані до відзиву на апеляційну скаргу;
апеляційний суд не взяв до уваги та не дослідив надані відповідачем письмові докази відносно того, що саме на кошти, які перейшли в особисту власність позивача на підставі пункту 1.5.12 договору про поділ майна в сумі 172 000 дол. США за спільною домовленістю сторін була придбана квартира, в якій після розірвання шлюбу і до теперішнього часу проживають позивач та діти; саме тому договорі не було визначено умови передачі грошових коштів;
у той же час суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що сума у розмірі 172 000 дол. США не випадково була визначена у договорі про поділ майна, а саме через чітку домовленість між сторонами;
суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що позивач не мала можливості придбати квартиру за власні кошти, які не мають відношення до договору про поділ майна;
крім того, навіть якщо апеляційний суд вирішив, що позовні вимоги є обгрунтованими, він повинен був взяти до уваги заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, подану відповідачем до суду першої інстанції.
У березні 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» за підписом представника Самуха А. О. подала заперечення на клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якому просила визнати неповажними наведені підстави та відмовити у відкритті касаційного провадження.
У травні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником Самуха А. О . Просила постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.
Відзив обґрунтований тим, що:
судове рішення апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим. Третя особа не надала належні та допустимі докази;
зі змісту касаційної скарги вбачається, що відповідачем належним чином не доведено передачу грошових коштів позивачу. Доводи касаційної скарги грунтуються на припущеннях та позиції відповідача, а не третьої особи, яка подала касаційну скаргу;
відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо передачі грошових коштів, визначених пунктом 1.5.12 договору, у особисту приватну власність позивача, чим суттєво порушив умови договору, а тому позивач змушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права;
якщо б спірні грошові кошти були передані позивачу в день підписання договору, про це було б зазначено нотаріусом у самому договорі. Однак, такий пункт у договорі відсутній, що свідчить про наявність заборгованості;
приватний нотаріус Бондар І. М. у своїх письмових поясненнях зазначила, що вона не була присутня під час передачі коштів, з цього слідує, що вона не може підтвердити чи спростувати факт передачі грошей;
укладаючи 14 листопада 2019 року договір купівлі-продажу квартири відповідною заявою відповідачем підтверджено, що придбане майно позивачем є його особистою приватною власністю, а відтак, відповідач не має на неї будь-яких прав.
У травні 2025 року від  ОСОБА_12 надійшов відзив на касаційну скаргу за підписом ОСОБА_13 , в якому він просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року та залишити рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2024 року у цій справі без змін.
В обґрунтування відзиву посилався на те, що:
судом апеляційної інстанції не були досліджені, не були взяті до уваги докази, що мають значення для справи, які відповідач не мав можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які ним доведені;
судом апеляційної інстанції не були взяті до уваги доводи відповідача та не досліджені надані відповідачем письмові докази відносно того, що саме на кошти, які перейшли в особисту приватну власність ОСОБА_1 на підставі пункту 1.5.12 договору про поділ майна в сумі 172 000 дол. США, за спільною домовленістю сторін була придбана квартира, в якій після розірвання шлюбу і до теперішнього часу проживають позивач разом з дітьми, а лише зазначено про те, що на думку колегії ці посилання є «надуманими». Зокрема, не було досліджено розписку, якою підтверджується факт передання грошових коштів у сумі 110 000 дол. США на купівлю квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, судом першої інстанції дані докази було досліджено та надано їм оцінку при прийнятті рішення;
судом апеляційної інстанції не було взято до уваги доводи відповідача про те, що позивачка не мала можливості придбати квартиру за власні кошти, які не мають відношення до договору про поділ майна, що є предметом спору та не досліджені відповідні письмові докази, які доводять вищезазначені доводи відповідача;
щодо доводів позивачки та висновків суду апеляційної інстанції відносно того, що якщо б, дійсно, грошові кошти у сумі 172 000 дол. США було передано відповідачем позивачці, то це б було зазначено приватним нотаріусом у договорі. Такі вимоги не містить жоден нормативно-правовий акт, і сторони є вільними в укладанні договору, у тому числі, даного пункту договору про поділ майна подружжя. Позивач та відповідач мали певні домовленості між собою, і для визначення розміру грошових коштів, які передаються відповідачем позивачу, сторони домовились, що 122 000 дол. США будуть надані відповідачем позивачу для купівлі квартири, а 50 000 дол. США на потреби позивача;
суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
У травні 2025 року ОСОБА_12 подав до Верховного Суду письмові пояснення за підписом представника ОСОБА_14 .
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2025 року поновлено приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року. Відкрити касаційне провадження у справі № 201/6336/23. Витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року відмовлено.
У травні 2025 року матеріали справи № 201/6336/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 , яке подано представником ОСОБА_14 , про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 , яке подано представником ОСОБА_14 , про долучення доказів до матеріалів справи.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 14 квітня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України: суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, під 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 917/1307/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.
Фактичні обставини справи
Апеляційний суд встановив, що 27 листопада 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.
Сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року в справі № 201/10743/19 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено; шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 27 листопада 1999 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, за актовим записом № 951, розірвано. Вказане рішення набрало законної сили.

11 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про сплату аліментів на дітей, визнання місця проживання дітей та умов участі у їх вихованні після розірвання шлюбу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу - Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 3200, згідно умовами даного договору місце проживання дітей визначено з матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 , квартира на момент укладання договору не перебувала у власності ані позивача, ані відповідача.
11 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвічений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу - Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 3201. Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі, перелік якого визначено пунктом 1.2 вищезазначеного договору про поділ майна.
У договорі про поділ майна від 11 листопада 2019 року вказано, що грошові кошти у розмірі 172 000 дол. США, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 , переходять в особисту приватну власність ОСОБА_1 (пункт 1.5.12.); після укладання договору право спільної сумісної власності сторін щодо майна зазначеного у цьому Договорі припиняється (пункт 1.7). 
Позивачкою направлено відповідачу листа-вимоги від 06 квітня 2023 року щодо повернення вказаних коштів.
11 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 передає позичальнику ОСОБА_3 1 225 094, 35 грн, що за курсом НБУ станом на 11 листопада 2019 року становить 50 000 дол. США (1 долар США = 24,501887 грн) з кінцевим терміном повернення 11 листопада 2020 року. Як вбачається із розписки 12 листопада 2020 року ОСОБА_3 отримав кошти згідно з договором позики.
Позиція Верховного Суду
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження № 61-3480сво21) вказано, що:
«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) зазначено, що: «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належить залишити без змін».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2025 року у справі № 758/3015/20 (провадження № 61-16693св24) зазначено, що «суди встановили, що зміст і характер відносин між учасниками справи свідчать, що спір виник між позивачем та ОСОБА_1 . Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М. у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача. В цій частині приватний нотаріус не оскаржував судові рішення; разом з тим, колегія суддів зауважує, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М. не погоджується з постановою суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан; відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідача (до якого пред`явлені оскаржені вимоги) свідчить про повну його згоду з постановою суду апеляційної інстанції в оскарженій частині; аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що приватний нотаріус Козаєва Н. М. не навела переконливих доводів, яким чином постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н. М. та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, порушує її права та інтереси. Тому постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині належить залишити без змін».
У справі, що переглядається:
приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар І. М. не погоджується з постановою суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів;
відповідач ОСОБА_3 скористався своїм правом подачі касаційної скарги, але ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя;
аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що приватний нотаріус Бондар І. М. не навела переконливих доводів, яким чином постанова суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 порушує її права та інтереси. 
Тому постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
З огляду на результат касаційного оскарження підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат