ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/31520/25 Суддя першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у справі № 320/31520/25 за позовом ОСОБА_1 до  ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у якій просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви від 21.05.2025 та зобов`язати останнього внести зміни до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг») шляхом відображення факту виключення позивача з військового обліку 08.02.2024 на підставі підпункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на ту дату.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у задоволенні позовної заяви відмовлено з тих підстав, що запис, внесений 08.02.2024 до військового квитка позивача, не породжував безповоротного правового статусу особи, виключеної з військового обліку, а правовідносини у сфері військового обліку є триваючими і підпорядковуються чинному на момент їх розгляду законодавству. З набранням чинності Законом України № 3633-ІХ від 11.04.2024 підстава, за якою позивача було виключено з обліку, втратила чинність, що свідчить про правомірність відмови у внесенні змін до реєстру «Оберіг», який відображає актуальний, а не архівний правовий статус особи.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим, просить апеляційний суд скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції неправомірно поширив дію Закону № 3633-ІХ від 11.04.2024 на правовідносини, що виникли 08.02.2024, тобто до набрання ним чинності, чим порушив статтю 58 Конституції України, яка забороняє зворотну дію законів у часі.
Окрім того, апелянт стверджує, що суд не дослідив ключових доказів, зокрема письмової відмови відповідача № 806/5223 від 16.06.2025, незаконно переклав тягар доказування на позивача та вийшов за межі предмета позову, надавши оцінку питанням, які не були предметом розгляду у цій справі.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
РТЦК та СП відзив на апеляційну скаргу не подав, свою позицію щодо вимог апеляційної скарги позивача не висловив.
Ухвалою апеляційного суду від 17.03.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка раніше була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. 
У зв`язку з цим, 08.02.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 до військового квитка позивача серії НОМЕР_1 внесено відмітку про виключення позивача з військового обліку на підставі підпункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, що діяла на ту дату. 
Разом з тим у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 продовжував значитися як військовозобов`язаний.
З метою приведення даних Єдиного реєстру призовників у відповідність до інформації, вказаної у військовому квитку, 21.05.2025 позивач направив відповідачу цінним листом (трек-номер 2100904915485) відповідну заяву. 
У відповідь на зазначену заяву, листом № 806/5223 від 16.06.2025 відповідач відмовив у внесенні змін, посилаючись на чинну редакцію статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якої факт засудження особи за тяжкі або особливо тяжкі злочини не є підставою для виключення її з військового обліку.
Жодних дій, направлених на скасування запису про виключення з військового обліку у військовому квитку позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 не здійснював. 
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що ключовим питанням для вирішення справи є визначення того, чи породжував запис, внесений 08.02.2024 до військового квитка ОСОБА_1 на підставі підпункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції до 18.05.2024), правовий обов`язок відповідача відобразити факт виключення з військового обліку в Єдиному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів та чи набув апелянт на дату звернення з позовом правового статусу особи, яка перебуває поза межами військового обліку.
Основною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 визначає принцип незворотності дії закону в часі, закріплений у статті 58 Конституції України, стверджуючи, що вказана норма забороняє Закону № 3633-ІХ від 11.04.2024 поширюватись на вже здійснені 08.02.2024 дії. 
Втім, колегія суддів зауважує, що вказані доводи позивача засновані на хибному розумінні як природи спірних правовідносин, так і змісту згаданого конституційного принципу.
Так, стаття 58 Конституції України забороняє зворотну дію законів, що встановлюють або обтяжують юридичну відповідальність. Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 роз`яснив, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Разом з тим Конституційний Суд підкреслив, що триваючі правовідносини за своєю природою підпорядковуються чинному на момент їх розгляду законодавству. 
Правовідносини у сфері військового обліку, безперечно, є триваючими: вони виникають у момент досягнення особою відповідного віку і, в разі відсутності безповоротних підстав для звільнення (смерть, втрата громадянства, непридатність за станом здоров`я, досягнення граничного віку перебування у запасі), тривають безперервно. Із цього випливає, що зміна законодавства, яка регулює поточний статус особи у системі військового обліку, не є наданням закону зворотної дії - вона є зміною умов триваючих правовідносин на майбутнє, що є звичайною законодавчою практикою і не суперечить статті 58 Конституції України.
Підпункт 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції до 18.05.2024 визначав категорію осіб, що підлягали виключенню з військового обліку на певний проміжок часу. Ця норма не породжувала безповоротного, незмінного правового статусу «виключеного з обліку назавжди». Вона лише відображала тогочасне законодавче рішення про те, яких осіб держава не вважала доцільним залучати до виконання військового обов`язку. Скасування цієї підстави законом від 11.04.2024 означає не скасування вже вчинених у минулому адміністративних дій, а зміну вимог до поточного статусу в системі обліку. 
Отже, колегія суддів наголошує на тому, що правовідносини щодо виконання військового обов`язку є триваючими і їх правове регулювання може змінюватися залежно від загроз для незалежності та територіальної цілісності держави, а посилання на статтю 58 Конституції не є релевантним з огляду на конституційний обов`язок захисту Вітчизни, притаманний кожному громадянину.
Така позиція повністю узгоджується із системним тлумаченням Конституції України: стаття 65 прямо встановлює, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян; стаття 58 стоїть на захисті від репресивного застосування закону, проте не може тлумачитись як перепона для зміни регулювання поточних відносин у сфері публічного обов`язку, особливо в умовах воєнного стану. Конституційні права і обов`язки перебувають у системному зв`язку, а ізольоване застосування статті 58 на шкоду статті 65 суперечитиме принципу верховенства права.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що запис у військовому квитку від 08.02.2024 не є індивідуальним адміністративним актом у розумінні статті 4 КАС України і не надавав позивачу безповоротного правового статусу особи, виключеної з військового обліку. Він лише фіксував, що на момент його вчинення існувала відповідна законодавча підстава. Із скасуванням цієї підстави зник і правовий стан, який вона породжувала, а відтак відсутні підстави для внесення до реєстру відомостей, що суперечать чинному законодавству.
Протилежний підхід означав би, що реєстр «Оберіг» зобов`язаний відображати статуси, яких чинне законодавство не визнає, перетворюючись на архів застарілих юридичних станів. Однак саме проти цього застерігає Закон України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» № 1951-VIII, статті 1, 2 і 3 якого прямо орієнтують реєстр на відображення актуальної інформації для потреб поточного обліку в інтересах оборони держави.
Стаття 14 Закону № 1951-VIII, на яку активно посилається апелянт, визначає обов`язок органів ведення реєстру вносити зміни на підставі достовірних відомостей. Але достовірність у даному контексті не означає «відповідність тому, що колись було вказано у документі», вона означає відповідність дійсному правовому стану особи станом на момент внесення. 
Дійсний правовий стан позивача на момент подання заяви від 21.05.2025 та на момент розгляду справи судом - особа, яка в силу чинного законодавства підлягає військовому обліку як військовозобов`язаний. Відображення цього стану в реєстрі є не порушенням прав позивача, а виконанням закону відповідачем.
Стосовно доводів ОСОБА_1 щодо ненадання судом першої інстанції оцінки протиправній бездіяльності відповідача, яка полягає у невчасному розгляді його заяви від 21.05.2025, колегія судді зазначає, що матеріалами справи підтверджено надання відповідачем відповіді листом № 806/5223 від 16.06.2025 у строк, що не перевищує передбачений пунктом 4 Порядку КМУ № 559 від 16.05.2024. 
При цьому відповідь містить мотивоване роз`яснення правової позиції відповідача із посиланням на конкретні норми чинного законодавства. Бездіяльність як юридична категорія передбачає нездійснення суб`єктом владних повноважень дій, які він зобов`язаний вчинити. Надання мотивованої відповіді не є бездіяльністю. Судова перевірка законності такої відповіді-відмови є самостійним завданням суду, і суд першої інстанції цю перевірку здійснив, дійшовши висновку про правомірність позиції відповідача. 
Твердження апелянта про ненадання судом оцінки згаданому документу не відповідає змісту оскаржуваного рішення, з якого убачається, що суд врахував факт надання відмови та проаналізував її правомірність у зв`язку з набранням чинності Законом № 3633-ІХ.
Не заслуговують уваги і доводи скаржника про порушення норм процесуального права, а саме: про незаконне перекладення тягара доказування на позивача всупереч статті 77 КАС України та про те, що неподання відповідачем відзиву мало бути розцінено як визнання позову.
Так, стаття 77 КАС України покладає на суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій або бездіяльності. Проте ця норма не означає, що суд зобов`язаний задовольнити позов за будь-яких умов, якщо відповідач не подав відзив. Суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів (ч. 6 ст. 162 КАС України), і якщо ці матеріали дозволяють встановити правовий контекст, достатній для висновку про правомірність або неправомірність дій, суд зобов`язаний дати таку оцінку самостійно. 
У цій справі фактичними обставинами є: дата внесення запису у квиток (08.02.2024), дата набрання чинності Законом № 3633-ІХ (18.05.2024), дата звернення з заявою (21.05.2025), факт надання відповіді (16.06.2025). Ці обставини є безспірними і підтверджені самим позивачем. Правовий висновок щодо застосовного законодавства є питанням права, а не доказування, і тягар доказування на нього не поширюється. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права до встановлених фактів.
Що стосується неможливості проведення спрощеного провадження без виклику сторін, колегія суддів зазначає, що обраний судом порядок цілком відповідав вимогам частини четвертої статті 257 та частини першої статті 258 КАС України стосовно малозначних справ немайнового характеру. Спір у справі що розглядається зводиться до юридичного питання - застосування законодавства в часі, яке не вимагало усного заслуховування пояснень сторін і могло бути вирішено на підставі письмових матеріалів. Складність правових питань не є автоматичною підставою для розгляду справи у загальному позовному провадженні, якщо немає необхідності в дослідженні доказів за участі сторін.
Є помилковим і посилання ОСОБА_1 на принцип легітимних очікувань, позаяк цей принцип є складовою верховенства права і захищає особу від несподіваної зміни правового регулювання, яка ретроактивно ускладнює її становище, тобто покладає нові обов`язки або відповідальність за дії, вчинені до зміни правил. 
Разом з цим обов`язок позивача перебувати на військовому обліку як громадянин України є конституційним і існував до, під час та після внесення відповідного запису у військовий квиток. Закон № 3633-ІХ не «скасував» запис у квитку заднім числом і не поклав на позивача нових обтяжень, він відновив загальний режим, відповідно до якого засуджені за тяжкі злочини не звільняються від виконання конституційного обов`язку захисту держави. Легітимне очікування позивача на те, що держава назавжди закріпить за ним статус особи, звільненої від військового обліку, не відповідає ані Конституції, ані розумному сподіванню в умовах воєнного стану і триваючої збройної агресії.
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у справі № 320/31520/25 за позовом ОСОБА_1 до  ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у справі № 320/31520/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Н.П. Бужак 

Є.І. Мєзєнцев