Окрема думка
головуючого судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 357/10154/23
провадження № 51-2812 км 25
11 червня 2026 року колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі головуючої судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було розглянуто у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023111030002666 від 31 травня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за касаційною скаргою представника цивільного відповідача ТОВ «Експерт Моторз» - адвоката ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року.
За результатами касаційного розгляду касаційну скаргу представника цивільного відповідача було задоволено частково, оскаржувані судові рішення скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. 
З наведеним вище рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції у частині наявності підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій та призначення нового розгляду в суді першої інстанції погоджуюся, разом з тим уважаю за необхідне зазначити таке.
У касаційній скарзі представник ТОВ «Експерт Моторз» - адвокат ОСОБА_5 стверджував, що:
- під час судового розгляду в суді першої інстанції ним було подано заперечення на цивільні позови (з додатком у виді висновку експерта про те, що оцінка дій пішохода не вимагає спеціальних знань та може бути надана судом самостійно), що, на думку касатора, з урахуванням положень, передбачених ч. 2 ст. 1193 ЦК України фактично свідчить про наявність спору, а тому з згідно з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України та практикою Верховного Суду, місцевий суд мав у повному обсязі дослідити докази, що стосуються цивільного позову;
- суд першої інстанції, незважаючи на наявність спору та зміст поданих представником заперечень, не дослідив матеріали справи та не надав оцінки діям пішохода ОСОБА_6 , які істотно впливають на причинно-наслідковий зв`язок між діями обвинуваченого та завданою шкодою, що є предметом цивільного позову; 
- суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги представника в цій частині.
Вказані доводи представника цивільного відповідача Верховний Суд визнав обґрунтованими та, установивши в ході касаційного розгляду допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень вимог КПК України, скасував вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції у повному обсязі й призначив новий розгляд у суді першої інстанції. 
Однак, на мою думку, з огляду на зміст положень процесуального закону, практики Верховного Суду, доводів касаційної скарги та встановлених касаційним судом порушень, оскаржувані судові рішення підлягали скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції лише в частині вирішення цивільного позову.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. 
Разом з тим об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2024 року (справа № 444/870/22) дійшла висновку про застосування норм процесуального права, згідно з яким суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК України.
Системний аналіз вказаної норми КПК України та практики суду касаційної інстанції свідчить про те, що місцевий суд під час спрощеного судового провадження зобов`язаний установити обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні в тій частині, на якій наполягають учасники справи. 
Водночас у разі, коли суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, не перевірив доводів сторони провадження щодо обставин, які нею оспорювалися (що свідчить про допущення істотного порушення вимог КПК України), проте в іншій частині виконав вимоги вказаної норми процесуального закону, то з метою усунення цього порушення та дотримання прав інших учасників справи, таке судове рішення підлягає скасуванню та призначенню нового розгляду лише в тій частині, у якій було допущено порушення, яке перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення. 
Наведена позиція повністю узгоджується зі змістом положень, передбачених ч. 3 ст. 349 КПК України та постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 вересня 2024 року (справа № 444/870/22).
Отже, беручи до уваги зазначене, а також з огляду на висновки Верховного Суду у постанові від 11 червня 2026 року про невідповідність: 
- вироку місцевого суду положенням статей 349, 128, 370, 374 КПК України (ігнорування наведених у запереченнях на цивільних позов посилань представника цивільного відповідача на обставини справи та положення ст. 1193 ЦК України як на підстави для зменшення кінцевого розміру відшкодування моральної шкоди);
- ухвали апеляційного суду положенням статей 370, 419 КПК України (залишення поза увагою доводів апеляційної скарги представника ТОВ «Експерт Моторз» про необґрунтованість установленого місцевим судом розміру моральної шкоди з огляду на зазначені обставини),
уважаю, що, оскільки допущенні судами істотні порушення свідчать про недотримання ними норм матеріального права, якими урегульовано питання цивільної відповідальності (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), то в силу положень, передбачених ч. 5 ст. 128 КПК України, ч. 6 ст. 411 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України, необхідно було скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції саме в частині вирішення цивільного позову.
Крім того, звертаю увагу, що згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
За приписами ч. 2 ст. 437 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.
Таким чином, ураховуючи, що: 
- на розгляді колегії суддів була лише касаційна скарга представника цивільного позивача, у якій він, посилаючись на неправильність та необґрунтованість установленого вироком розміру відшкодування моральної шкоди, просив скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у місцевому суді в частині вирішення цивільного позову;
- сторона обвинувачення чи потерпілий із касаційними скаргами про необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршення становища засудженого, до Суду не зверталися,
то, на моє переконання, скасування вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції у повному обсязі, зокрема і в частині кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеності його вини, а також виду й розміру призначеного покарання і застосування до нього положень ст. 75 КК України, у цілому не узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 433, ч. 2 ст. 437 КПК України.

Суддя   ОСОБА_1