П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Київ

Справа №357/5048/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/4161/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Поповича О.В. 02 жовтня 2025 року у м. Київ та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2025 року, 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Гребінківської селищної ради про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним рішення Ксаверівської сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення якої змінюється, 

В С Т А Н О В И В

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:
- визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю від 28 вересня 2000 року серія І-КВ № 072072-27640, виданий Ксаверівською сільською радою ОСОБА_3 ; 
- визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, посвідчений 21 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Соломатіною О.П, за номером 1504; 
- визнати недійсним Рішення Ксаверівської сільської ради (5 сесія VII скликання) № 44-5-VII від 10 лютого 2016 року про розгляд подання № 212 від 21 грудня 2015 року ТОВ «Агенство зеслеустрою «АРШИН» про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення якої змінюється.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2004 року позивач придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,16 га, яка належала останній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ №6058, зареєстрований за №26 від 17 січня 1997 року. 
Разом із тим, у зв`язку із будівництвом жилого будинку на суміжній земельній ділянці за кадастровим номером 3221484301:01:030:0032, починаючи з 2017 року відповідач чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача, а саме - вимагає звільнити 0,0068 га.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Гребінківської селищної ради про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним рішення Ксаверівської сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення якої змінюється - залишено без задоволення. 
Рішення мотивоване тим, що позивач не довів у формі та спосіб, що встановлені статтею 95 ЦПК України, стверджувані ним обставини справи відповідно до вимог закону щодо допустимості та достовірності доказів. Жодна із наданих позивачем копій письмових доказів не завірена у встановленому законом порядку. Отже, позивач не підтвердив відповідність копій наданих документів оригіналам. Оцінивши подані сторонами докази, суд констатував відсутність будь-яких належних, допустимих, достовірних і достатніх у взаємозв`язку доказів на підтвердження аргументів позивача про наявність факту порушення її прав, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів, у тому числі факту незаконного привласнення частини належної позивачеві земельної ділянки й інших стверджуваних порушень. Отже, у даному випадку позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Головко О.С. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у який просив вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою в розмірі 41 650 грн.

Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 41650 грн.
Додаткове рішення мотивоване тим, що оцінивши надані докази щодо надання правничої допомоги відповідачу у справі, враховуючи відсутність заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу з боку позивача, беручи до уваги специфіку та рівень складності справи, предмет судового розгляду та розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про доведеність понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи.

Не погодилася із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, в якій вона зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд керуючись мотивами викладеними у рішенні по справі №362/2116/19, не дослідив належним чином обставини справи №357/5048/23 та не взяв до уваги надані позивачем докази.
Посилається на те, що права позивача є порушеними, так як відповідачем ОСОБА_2 для отримання на свою користь рішення від 19 жовтня 2021 року (цивільна справа № 362/2116/19) було надано до суду правовстановлюючі документи з ознаками підроблення, у тому числі - недостовірною інформацією та неправдивими відомостями, за якими за заявою позивача відкрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР 11 серпня 2021 року за №1202116030001587.
Звертає увагу, що видача оскаржуваного державного акту, подальша розробка технічної документації та її затвердження рішенням органом місцевого самоврядування порушує права позивача, а саме призвело до незаконного привласнення частини земельної ділянки, якою користувалась позивач та попередній власник ОСОБА_4. Зазначає, що на сьогодні фактичні площі земельних ділянок, які перебувають у фактичному користуванні позивача та відповідача ОСОБА_2 змінилися.
Крім того, у кримінальному провадженні проведено почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в акті встановлення меж, що входить до технічної документації 2012 року ( ОСОБА_3 ) виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Відповідач ОСОБА_2 не надав жодного належного правовстановлюючого документу землевпорядкування на підтвердження викладених доводів, які б відповідали вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, а також заперечували основним вимогам, викладеним у прохальній частині позовної заяви від 08 серпня 2023 року.
Щодо оскарження додаткового рішення від 10 жовтня 2025 року зазначає, що сума судових витрат на правничу допомогу заявлена відповідачем ОСОБА_2 є необґрунтованою, розмір витрат є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. Крім того, судом не було прийнято до провадження та не долучено до матеріалів справи заперечення позивача щодо витрат на правову допомогу.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Скасувати додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2025 року.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Головко О.С. в інтересах відповідача ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими. 

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кожина Т.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила про її задоволення. 
Представник відповідача - адвокат Каденко А.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки за кадастровим номером 3221484301:01:030:005, площею 0,155 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).
Право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2004 року за реєстровим № 727, укладеного з ОСОБА_4 , право власності якої, у свою чергу, підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії КВ № 6058, виданим 17 січня 1997 року на підставі Рішення № 10 Виконкому Ксаверівської сільської Ради народних депутатів від 06 листопада 1996 року (а.с.9 т.1).
В матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.75)
Відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер 3221484301:01:030:0032, площею 0,3321 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 жовтня 2014 року. підставою визначено договір дарування від 21 жовтня 2014 року та витягом з Державного земельного кадастру від 23 грудня 2019 року (т.1 а.с.61,74).
Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла від батька, земельну ділянку кадастровий номер 3221484301:01:030:0032, площею 0,3321 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.59 на звороті-60)
Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії І-КВ № 072072-27640, виданим 28 вересня 2000 року ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 0,6115 га на території с. Ксаверівка, Ксаверівської сільської ради, цільове призначення якої для ведення підсобного господарства, обслуговування житлового будинку. Підставою видачі акту визначено Рішення № 10 Виконкому Ксаверівської сільської Ради народних депутатів від 17 січня 1997 року 9т.1 а.с.32).
Матеріали справи містять: 
- копію технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в с. Ксаверівка на території Ксаверівської сільської ради, Васильківського району, Київської області за 2006 рік (т.1 а.с.13-22);
- копію технічного звіту по виготовленню державних актів на право приватної власності на землю громадян с. Ксаверівка, Васильківського району, Київської області за 1997 рік (т.1 а.с.23-27,222-235);
- копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянок в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства, на території Ксаверівської сільської ради, с. Ксаверівка, Васильківського району Київської області за 2012 рік (т.1 а.с.35-47);
- копію технічного паспорту на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , виданого ОСОБА_3 в 1989 році (т.1 а.с.48-49);
- неповну копію проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється із земель сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства) на землі житлової та громадяської забудови (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) гр. ОСОБА_2 в с. Ксавервка, Васильківського району, Київської області за 2015 рік (т.1 а.с.57-68).
- копію рішення Ксаверівської сільської ради (5 сесія VII скликання) № 44-5-VII від 10 лютого 2016 року про розгляд подання № 212 від 21 грудня 2015 року ТОВ «Агентство землеустрою «АРШИН» про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення якої змінюється, яким затверджений вказаний проект землеустрою (т.1 а.с.69).
Також матеріли справи містять дані за 2017 рік щодо розгляду спірного питання між землекористувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.70-73)
В листах Архівного відділу Васильківської районної державної адміністрації від 04 лютого 2021 року вказано про відсутність рішення № 1 Ксаверівської сільської ради, Васильківського район, Київської області від 17 січня 1997 року даних стосовно виділення земельної ділянки ОСОБА_3 , а також рішення колгоспу «Дружба» с. Ксаверівка за 1989 рік (т.1 а.с.29,31).
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року у справі № 362/2116/19, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Ксаверівська сільська рада Васильківського району Київської області про усунення перешкод у здійсненні права власності. 
Зобов`язано ОСОБА_1 знести (демонтувати) бетонний паркан, який на місцевості розділяє земельні ділянки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та розміщений на належній останній земельній ділянці кадастровий номер 3221484301:01:030:0032, площею 0,3321 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_5 знести (демонтувати) паркан з металевої сітки, який на місцевості розмежовує земельні ділянки ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та розміщений на належній останній земельній ділянці площею 0,3321 га, кадастровий номер 3221484301:01:030:0032, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (т.1 а.с.164-166)
В мотивувальній частині рішення судом вказано, що згідно з висновку експерта № СЕ-12011-1131.19 від 24 серпня 2020 року, … 0,0068 га, якими фактично користується ОСОБА_1 , є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 3221484301:01:030:0032, що належить ОСОБА_2 . 
В межах розгляду вказаної справи суд встановивіснування невідповідності фактичного землекористування відповідачів (зокрема, ОСОБА_1 ) правовстановлювальним документам та документації із землеустрою на їх земельні ділянки, які межують із земельною ділянкою позивачки ( ОСОБА_2 ).
На підставі цього зробив висновок, що розташування парканів, які на місцевості розділяють земельні ділянки сторін із зміщенням також і в бік (у глиб) земельної ділянки позивачки (ОСОБА_2 ) , безумовно впливає на права та інтереси останньої внаслідок неправомірних дій відповідачів стосовно їх відмови у перенесенні даних парканів по дійсній межі земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів, а тому права позивачки по належному володінню і користуванні власною земельною ділянкою порушені та підлягають захисту.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 362/2116/19, постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
В межах розгляду справи № 362/2116/19 була проведена комплексна судова земельно-технічна експертиза, висновок якої від 24серпня 2020 року № СЕ-12011-1131.19 долучений до матеріалів справи, що розглядається (т.1 а.с.167-189)
З метою захисту порушених прав позивача по справі № 362/2116/19 суд зобов`язав відповідачів знести (демонтувати) відповідні паркани, які на місцевості розділяють їх земельні ділянки із земельною ділянкою позивачки.
Вважаючи свої права порушеними наданням для розгляду справи № 362/2116/19 позивачем підроблених правовстановлюючих документів, ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою, за результати якої зареєстровано кримінальне провадження. За твердженням позивача, в рамках досудового розслідування у кримінальному проваджені проведено судову експертизу з питань землеустрою, за результатами якої встановлено, що Держаний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_3 (серія 1-КВ №072072-27640, зареєстрований за №482 від 28 вересня 2000 р.) не відповідає вимогам земельного законодавства (т.1 а.с.77-94,219).
Звертаючись із даним позовом до суду позивач зазначає, що під час приватизації земельної ділянки площею 0,3321 ОСОБА_3 не врахував фактичну площу суміжного землекористувача (на той час ОСОБА_4 ), захопив та привласнив частину земельної ділянки площею 0,0068 га через відсутність Технічної документації із землеустрою, на підставі якої був виготовлений такий державний акт.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
В порядку визначеному ч.ч.2, 4 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення

Верховний Суд зазначив, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17).
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 вказала, що захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).
Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).
Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року).
Спір має бути справжнім і серйозним, а не гіпотетичним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для права, про яке йдеться, а лише слабкий зв`язок або віддалені наслідки не є достатніми для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Grzeda v. Poland», № 43572/18, § 257, від 15 березня 2022 року).

На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц,
Аналогічні висновки наведені Верховним судом, зокрема, у постанові від 18 березня 2025 року у справі № 567/734/22.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач та відповідач  ОСОБА_2 є власниками сусідніх земельних ділянок. При цьому позивач є власником з 2004 року, а відповідач з 2014 року. 
Позивач заявила вимоги про визнання недійсними рішення Ксаверівської сільської ради від 10 лютого 2016 року, Державний акт на право приватної власності на землю від 28 вересня 2000 року, Договір дарування земельної ділянки 21 жовтня 2014 року. Позивач вказувала, що видача цих документів порушило права позивача, а саме призвело до незаконного привласнення відповідачем частини земельної ділянки площею 0,0068 га.
Разом з тим позивач в ході розгляду вказувала про здійснення нею користування цією частиною земельної ділянки але не вказувала про наявність оформленого належним чином права користування або права власності. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача визнала, що спірна частина землі не входить в межі земельної ділянки позивача та вона не має іншого права на неї. Також цю обставину визнав і представник відповідача ОСОБА_2.
Спір щодо права користування земельною ділянкою був вирішений у справі № 362/2116/19, при цьому судом встановлено, зокрема, що 0,0068 га, якими фактично користується ОСОБА_1 , є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 3221484301:01:030:0032, що належить ОСОБА_2 . 
Отже обставина відсутності у позивача ОСОБА_1 права власності та/або права користування спірною частиною земельної ділянки не підлягає доказуванню, як з огляду на визнання цієї обставини сторонами у справі, так і з огляду на встановлення цієї обставини судовим рішенням в іншій справі між тими ж сторонами.
Виходячи з положень ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України розглядаючи справу, суд повинен перш за все вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Відсутність у позивача ОСОБА_1 , як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час звернення до суду з позовом, права власності та/або права користування спірною частиною земельної ділянки дає підстави для висновку про відсутність порушеного права позивача, яке підлягало судовому захисту, оскільки результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для права, про яке йдеться.
Крім того судовим рішенням у справі № 362/2116/19, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_1 знести (демонтувати) бетонний паркан, який на місцевості розділяє земельні ділянки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та розміщений на належній останній земельній ділянці кадастровий номер 3221484301:01:030:0032. З тексту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично не погоджується з рішенням суду вказуючи на неправомірну вимогу відповідача та подання недостовірних, підроблених документів.
Разом з тим позивач не може вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі, оскільки вказане суперечить принципу правової визначеності, засадам розумності, добросовісності і справедливості. 
Таким чином суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, проте цей висновок базується виключно на тому, що жодна із наданих позивачем копій письмових доказів не завірена у встановленому законом порядку. Вказаний висновок також відповідає матеріалам справи та вимогам процесуального закону, проте він є неповним, оскільки судом не здійснений аналіз наявності порушеного права та наявності вже вирішеного спору судом у іншій справі, що має ключове значення. Оскільки наявність порушеного права позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові, оцінка доказів, що стосуються суті спору у справі, не є доцільною. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст. 376 ЦПК України, приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та зроблений правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Таким чином доводи апеляційної скарги позивача щодо слід визнати такими, що знайшли своє часткове підтвердження.
В доводах апеляційної скарги позивач також оскаржує і додаткове рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою в розмірі 41650 грн.

З матеріалів справи вбачається, що рішення ухвалено судом першої інстанції 02 жовтня 2025 року, суд першої інстанції залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , з цими висновком погодилась і колегія суддів апеляційного суду.
06 жовтня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Головко О.С. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у який просить вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, в розмірі 41 650 грн.
В ході розгляду справи представником відповідача у відзиві на позовну заяву було здійснено попередній (орієнтовний ) розрахунок витрат на правову допомогу на суму 41650 грн та заявлено про те, що в порядку визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т.1 а.с.162-163).
До відзиву була долучена копія Договору про надання правової допомоги від 07 вересня 2023 року № 01/09/23, детальний розрахунок витратна правничу допомогу, платіжну інструкцію про здійснення ОСОБА_2 оплати 13 вересня 2023 року на суму 20825 грн (т.1 а.с.195-198)
Так, відповідно до пунктів 3.2, 3.3 укладеного між відповідачем та його представником Договору про надання правової допомоги від 07 вересня 2023 року № 01/09/23 винагорода за надання правової допомоги є гонораром Адвоката і становить 41 650 грн. Гонорар Адвоката формується на підставі кошторису (Додаток № 1 до цього Договору). Гонорар за надання правової допомоги Адвокатом сплачується Клієнтом в наступному порядку: 50% від суми гонорару визначеної пунктом 3.2 Договору - протягом 5-ти календарних днів з моменту укладення цього Договору, а інші 50% - протягом 5-ти календарних днів з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення по суті справи.
В ході розгляду справи представником відповідача - адвокат Головко О.С. ознайомлювався з матеріалами справи та приймав участь в судових засіданнях на підставі ордеру від 07 вересня 2023 року № 1455536 (т.1 а.с.150)
Згідно з ч.3, 4 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.
Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачено випадки для ухвалення додаткового рішення. Так, зокрема, згідно п.4 цієї норми, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 2-4 цієї ж статті, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача було здійснено заяву про компенсацію судових витрат на стадії розгляду справи судом першої інстанції, з наданням належних доказів на підтвердження цих витрат. Заява подана в порядку і строки визначені процесуальним законом. Сторона відповідача в суді першої інстанції не скористалась правом надання заперечень щодо розміру заявлених позивачем судових витрат. Твердження сторони позивача про те, що судом не було долучено до матеріалів справи заперечення позивача щодо витрат на правову допомогу не підтверджується матеріалами справи та стороною позивача до апеляційної скарги не надано докази вчинення такої процесуальної дії. А тому ці доводи слід визнати безпідставними. 
У зв`язку з цим суд першої інстанції, діючи в межах принципів змагальності та диспозитивності, зробив правильний висновок що стягненню з позивача на користь відповідача підлягає вся сума понесених витрат на професійну правничу допомогу, що становить 41650 грн. Доводи позивача про неспівмірність заявленого відповідачем ОСОБА_2 розміру витрат колегія суддів вважає безпідставними, як з огляду на відсутність такої заяви в суді першої інстанції, так і з огляду на тривалість розгляду справи та систематичну участь представника відповідача в ході розгляду справи.

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача щодо невірного вирішення судом першої інстанції вимог про компенсацію судових витрат не знайшли свого підтвердження, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Судом першої інстанції надано вірну оцінку доводам і діями сторони відповідача, вірно вирішено по суті процесуальне питання щодо компенсації судових витрат. Тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку визначеному ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача на стадії апеляційного перегляду справи не підлягають до компенсації за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без мін.
Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 11 травня 2026 року.