ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 371/365/26 Суддя (судді) першої інстанції: Гуренко М.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д.,
суддів Епель О.В., 
Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Київській області на рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 травня 2026 року у справі №371/365/26 (головуючий суддя в І-й інстанції - Гуренко М.О.) позовом ОСОБА_1 до поліцейського ВП №2 Обухівського РУП ГУНП у Київській області Данілова Олександра Вікторовича, Головного управління Національної поліції України в Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -
В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №194157 від 20.12.2025 у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП, а провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП - закрити.
В обґрунтування позову зазначив, що оскаржувана постанова винесена всупереч норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відповідно до оскаржуваної постанови відсутні докази вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 183 КУпАП.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 06 травня 2026 року позов задоволено.
Скасовано постанову поліцейського ВП №2 (м. Миронівка) Обухівського РУП ГУНП в Київській області лейтенанта поліції Данілова О.В. серії ЕГА №194157 від 20 грудня 2025 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді 3400,00 грн., закривши провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Вирішено питання судових витрат по справі.
Не погодившись з рішенням, відповідач - Головне управління Національної поліції України в Київській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Суд першої інстанції фактично розглянув справу за відсутності належної реалізації відповідачем права на захист, не перевіривши належним чином факт отримання ГУНП у Київській області копії позовної заяви та доданих матеріалів.
Позовна заява з доданими матеріалами на адресу відповідача не надходила, в зв`язку з чим відповідач не був обізнаний зі змістом позовних вимог, обсягом доводів позивача та доказами, на які останній посилався.
Висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів правомірності винесеної постанови безпосередньо пов`язані з тим, що відповідач був позбавлений можливості подати відповідні матеріали та пояснення. Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення без повного та всебічного з`ясування обставин справи. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 15 червня 2026 року.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
У судове засідання учасники судового процесу не з`явились та явки уповноважених представників до суду не забезпечили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.
Сторони подали заяви про розгляд справи без їх участі.
З огляду на зазначене та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Встановлені обставини справи.
Інспектором Відділу поліції №2 (м. Миронівка) Обухівського РУП ГУНП в Київській області Даніловим О.В., винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №1941757 від 20 грудня 2025 року, відповідно до якої позивач 20 грудня 2025 року АДРЕСА_1 близько 20 години 44 хвилин ОСОБА_1 здійснила завідомо хибний виклик працівників поліції, повідомивши про факт домашнього насильства, який не підтвердився та зареєстрований до ЄО ВП № 2 Обухівського РУП за номером 8525 від 20 грудня 2025 року, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183 КУпАП.
Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.
Відповідно до постанови Миронівського районного суду Київської області від 20.11.2024 року співмешканець позивача ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та те, що він 21.10.2024 року о 19.00 висловлював погрози, нецензурну лайку в сторону своєї колишньої співмешканки ОСОБА_1 , що спільно з ним не проживає, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру.
Тобто, позивач ОСОБА_1 вже піддавалася домашньому насильству.
Як зазначала позивач, вона 20.12.2025 року викликала поліцію, оскільки побоювалася насильницьких дій з боку колишнього співмешканця ОСОБА_3 , який погрожував дочці позивача.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем не доведено наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, зокрема відсутні належні та допустимі докази завідомо неправдивого виклику поліції та прямого умислу на вчинення такого правопорушення. Оскаржувана постанова не містить обґрунтування неправдивості повідомлення, посилань на докази та не підтверджує встановлення всіх обставин справи, тоді як сам факт звернення особи до поліції з метою реагування на можливе порушення не є правопорушенням і свідчить про реалізацію конституційного права на звернення. Докази у справі не підтверджують наявності умислу позивача на безпідставний виклик поліції, натомість свідчать про наявність підстав для звернення.
При апеляційному розгляді справи в межах доводів апеляційної скарги судом встановлено, що позивач засобами поштового зв`язку звернулася до суду з позовом, до якого додала копію позовної заяви з додатками (а.с.14)
Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 19.03.2026 року відкрито спрощене провадження по справі з повідомленням учасників справи про дату та час слухання справи, витребувано у відповідача матеріали по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , визначено направити копію ухвали сторонам, копію позовної заяви відповідачам (а.с.34-35)
Відповідно до супровідного листа від 20.03.2026 року ЄУН №371ЄУН371/365/26/4857/2026 судом першої інстанції відповідачам надіслано копію ухвали та копію позовної заяви з додатками (а.с.37)
ГУ НП в Київській області 23.03.2026 року через систему «Електронний суд» надало до Миронівського районного суду Київської області заяву про надсилання копії позовної заяви з додатками через підсистему «Електронний суд» або засобами поштового зв`язку. В заяві зазначено про надходження ухвали про відкриття провадження у справі до Електронного кабінету ГУ НП в Київській області 19.02.2026, проте відповідачу не надходила позовна заява з додатками, в підсистемі Електронний суд ця заява також відсутня. (а.с.39)
Матеріали справи №371/365/26 не містять доказів направлення судом першої інстанції на адресу відповідача ГУ НП в Київській області позовної заяви з додатками. Докази направлення позовної заяви з додатками відповідачу ГУ НП в Київській області через підсистему «Електронний суд» також відсутні.
Через підсистему «Електронний суд» сторонам направлялися повістки про дату та час слухання справи. Відповідач ГУ НП в Київській області до суду першої інстанції не з`явився, відзив на позовну заяву не надавав, матеріали по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не направив.
Справа розглядалася судом першої інстанції у відкритому судовому засіданні за участі представника позивача. Представники відповідачів до судового засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що свідчать судові повістки, наявні як в матеріалах паперової справи, так і в підсистемі «Електронний суд».
Оцінка суду.
Відповідно до пунктів 2,4 частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Згідно з частиною першою статті 8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
На підставі статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Як визначено частинами першою, другою статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до пунктів 1,2,3,6 частини третьої статті 44 КАС України учасники справи мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Згідно з пунктами 2,4,6 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
На підставі частини сьомої статті 44 КАС України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.
Як визначено частиною четвертою статті 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
На підставі частини шостої статті 77 КАС України якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Відповідно до частини третьої статті 79 КАС України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Як визначено частиною четвертою статті 79 КАС України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Згідно з частиною п`ятою статті 79 КАС України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
На підставі частини дев`ятої статті 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.
Відповідно до статті 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
На підставі статті 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).
Копії позовної заяви та доданих до неї документів направляються відповідачу та іншим учасникам справи до електронного кабінету, а за його відсутності - електронною поштою, якщо така відома суду, або надаються для ознайомлення в судовому засіданні.
Як зазначав Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.
Як свідчать матеріали справи, судом першої інстанції дійсно не направлялася позовна заява з додатками відповідачу ані засобами поштового зв`язку, ані через «Електронний кабінет» попри наявність заяви ГУ НП в Київській області про неотримання позовної заяви та доказів відсутності такої заяви в підсистемі «Електронний суд», тобто судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, зокрема принципів змагальності та диспозитивності сторін (пп.2,4 ч.3 ст2, ст.9, ст.44 КАС України).
Між тим, як свідчать матеріали справи, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.286,258 КАС України своєчасно надіслав відповідачу ГУ НП в Київській області ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначено відповідачу обов`язок надати матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_1 від 20.12.2025 року, а також відповідач належним чином повідомлений про дату та час слухання справи.
Відповідач матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_1 від 20.12.2025 року до суду першої інстанції не надав, не звертався до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи.
Отже, отримавши ухвалу про відкриття провадження та судові повістки про виклик до суду, відповідач вважався належним чином повідомленим про наявність судового процесу (ст.268 КАС України). За таких умов відповідач, як суб`єкт владних повноважень мав діяти добросовісно та самостійно цікавитися перебігом розгляду справи, сприяти об`єктивному та повному встановленню обставин справи, зокрема, ознайомитися з матеріалами справи безпосередньо в суді першої інстанції, надати докази за адміністративною справою від 20.12.2025 щодо ОСОБА_1 (постанова серії ЕГА №194157), як того вимагав суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження.
Суд також наголошує, що при апеляційному розгляді справи відповідачу ГУ НП в Київській області було направлено через підсистему «Електронний суд» позовну заяву з додатками.
Проте, відповідач не надав до суду апеляційної інстанції ані заперечень проти позову, ані доказів правомірності прийняття постанови в адміністративній справі щодо ОСОБА_4 , тобто не скористався своїми правами, передбаченими статтями 44,47 КАС України, не виконав обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, визначений статтею 77 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Як визначено абзацом 2 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною третьою статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Судом при апеляційному розгляді справи не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відповідно до вимог ч.3 ст.317 КАС України. 
Отже, для вирішення питання чи є підстави для скасування рішення в зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права (не направлення відповідачу позовної заяви з додатками), необхідно встановити, чи правильно судом першої інстанції вирішена справа на користь позивача.
Оскільки відповідачу ГУ НП в Київській області направлено через підсистему «Електронний суд» позовну заяву з додатками, проте відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на позовну заяву, не надав суду докази, які, на його думку, спростовують доводи позивача ОСОБА_1 про протиправність постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП, тому суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч.6 ст.77 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 183 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань у виді накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Диспозиція статті 183 КУпАП передбачає об`єктивну сторону правопорушення - виклик представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає виїзду на місце виклику працівників цієї служби.
Згідно зі статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.
На підставі статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На підставі статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Тобто, КУпАП зобов`язує суб`єкта владних повноважень, що використовує свої повноваження, перед прийняттям рішення про притягнення до адміністративної відповідальності зібрати всі докази, які підтверджують наявність складу правопорушення та спростувати надані свідчення.
Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП за те, що 20 грудня 2025 року, близько 20 годин 44 хвилини, вона, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вона здійснила завідомо хибний виклик працівників поліції за номером 102, повідомивши про факт домашнього насильства, який не підтвердився та зареєстрований в ЄО ВП №2 Обухівського РУП за №8525 від 20.12.2025 року.
При цьому позивач пояснювала, що виклик поліції здійснила з огляду на загрозу агресивних насильницьких дій з боку її колишнього співмешканця ОСОБА_2 , який погрожував донці позивача.
Постановою Миронівського районного суду Київської області від 20.11.2024 року підтверджено, що співмешканець позивача ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та те, що він 21.10.2024 року о 19.00 висловлював погрози, нецензурну лайку в сторону своєї колишньої співмешканки ОСОБА_1 , що спільно з ним не проживає, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру.
Тобто, позивач ОСОБА_1 вже піддавалася домашньому насильству.
Проте відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження відсутності факту домашнього насильства, яка б свідчила, що позивач дійсно здійснила завідомо неправдивий виклик поліції .
Суд наголошує, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», під ознаки домашнього насильства підпадає не тільки фізичне насильство.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
На підставі пункту 14 частин першої статті зазначеного Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 зазначеного Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
На підставі статті 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до основних засад запобігання та протидії домашньому насильству серед іншого належать: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до повноважень уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать: 1) виявлення фактів домашнього насильства та своєчасне реагування на них; 2) прийом і розгляд заяв та повідомлень про вчинення домашнього насильства, у тому числі розгляд повідомлень, що надійшли до кол-центру з питань запобігання та протидії домашньому насильству, насильству за ознакою статі та насильству стосовно дітей, вжиття заходів для його припинення та надання допомоги постраждалим особам з урахуванням результатів оцінки ризиків у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спільно з Національною поліцією України; 3) інформування постраждалих осіб про їхні права, заходи і соціальні послуги, якими вони можуть скористатися; 4) винесення термінових заборонних приписів стосовно кривдників.
Матеріали справи не містять доказів, що працівниками поліції належним чином здійснена процедура оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, передбачена Порядком проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства внутрішніх справ України від 13 березня 2019 року № 369/180 (далі - Порядок № 369/180).
Так, відповідно до пунктів 1,2 розділу ІІ Порядку № 369/180 оцінка ризиків проводиться за факторами небезпеки/ризиків щодо вчинення домашнього насильства, передбачених у формі оцінки ризиків вчинення домашнього насильства згідно з додатком до цього Порядку, шляхом спілкування/бесіди з постраждалою від такого насильства особою або її представником, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи.
За результатами заповнення форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства поліцейський уповноваженого підрозділу поліції визначає рівень небезпеки, який ураховується під час винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника, вжиття інших заходів для припинення такого насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення, надання допомоги постраждалим особам.
Суд вважає, що внутрішнє переконання працівника поліції для прийняття рішення про відсутність події домашнього насильства є недостатнім. Адже для з`ясування чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні КУпАП покладає на уповноважену особу обов`язок зібрання доказів у справі. 
Зокрема, працівники поліції мали відібрати пояснення у ОСОБА_1 , її співмешканця, доньки позивачки, опитати свідків, зокрема, сусідів, які могли чути обставини події 20.12.2025, здійснити процедуру оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, передбачену Порядком № 369/180 тощо, доказів здійснення яких суду не надано.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП.
Крім того, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.
Як свідчать приписи статті 258 КУпАП в ній відсутнє посилання на статтю 183 КУпАП, вчинення адміністративного правопорушення за якою не передбачає складання протоколу.
Між тим, стаття 255 КУпАП передбачає складання протоколу про правопорушення уповноваженими на те посадовими особами органів Національної поліції у разі вчинення адміністративних правопорушень, зокрема, передбачених статтями 182-183-1 КУпАП.
Отже, за обставинами цієї справи поліцейський не виконав вимог ст.255 КУпАП щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.183 КУпАП.
Відповідно до пунктів 3-5, 14 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; вживає всіх можливих заходів для надання домедичної допомоги особам, які постраждали внаслідок кримінальних чи адміністративних правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в ситуації, небезпечній для їхнього життя чи здоров`я.
В постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року по справі № 338/855/17 зазначено, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Водночас оскаржувана постанова не містить доказів, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП України.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що працівники поліції передчасно та безпідставно прийнято постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №194157 від 20.12.2025 у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП, тому постанова поліцейського ВП №2 (м. Миронівка) Обухівського РУП ГУНП в Київській області лейтенанта поліції Данілова О.В. серії ЕГА №194157 від 20 грудня 2025 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді 3400,00 грн. підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України.
Є безпідставними посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі №826/12123/16, оскільки в цій справі взагалі не розглядалися питання порушення принципу змагальності сторін через відсутність належного повідомлення сторони або забезпечення реалізації процесуального права. Касаційна скарга в цій справі обґрунтована неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.
Також суд не приймає посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №640/10562/19, від 03.06.2020 року у справі №640/9095/19, від 17.02.2022 у справі №420/10341/20, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень такі постанови Верховного Суду відсутні.
Таким чином, судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, правильно встановлено обставини цієї справи, тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до абз.2 ч.3 ст. 317 КАС України в зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права відсутні.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального права, порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до частини третьої статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Київській області на рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 травня 2026 року у справі №371/365/26 - залишити без задоволення.
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 травня 2026 року у справі №371/365/26 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 30 червня 2026 року є остаточною та відповідно до частини третьої статті 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 червня 2026 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова